E. Kaman – Pápes Éva

Viking istennők

és látóasszonyok

Tiltott tudás sorozat

Első könyv

Lokay

2024

ISBN szám: 978-1-9990366-4-5

© 2024 Kaman – Pápes

© 2024 Lokay

Ennek a kiadványnak egyetlen része sem reprodukálható vagy továbbítható, semmilyen formában és eszközzel, elektronikusan, mechanikusan vagy manuálisan (beleértve a fénymásolást, a rögzítést vagy bármilyen információtároló és -visszakereső rendszert) a kiadó írásos engedélye nélkül.

Szerkesztette: Eva Lokay

Borítóterv és illusztrációk: Eva Lokay

Könyvtervező és korrektor: Kálmán Ibolya

Kiadó: Lokay

Terjesztő: publishdrive

Szerzők weboldala: vikingseeress.com

Angol nyelvű változat:

E. Kaman – Éva Pápes: Viking Goddesses (Forbidden Knowledge Book One)

e-book, Lokay, 2024, április 19., második, javított és bővített kiadás

ISBN 978-1-9990366-3-8

Tartalomjegyzék

Előszó

Krónikák, krónikások

Az Eddák

Asszony-Nap

Asszony-Hold

Első rész: A jeges észak asszonyai

Völvák kora

A kezdet és a vég

Hyndla

A felébresztett völva

Istennők kora

Menglöð – a Birodalom

Freyja – a Nő

Gullveig – a Háború

Nornák kora

Az ember teremtése

A világfa alatt

Sorsszövet

Valkűrök kora

A halál asszonyai

Hattyú-szüzek

Dísek

Második rész: Az átváltozás kora

A völvák átváltozása

Istennők aranytrónus nélkül

Menglöð után

Ikerpárok és vérfertőzés

Isteni nornák a földön

Valkűr variációk

Óðin asszonyai

A szolgálólányok

Az ál-valkűrök

Harmadik rész: Látomás a múltból

Nőbirodalmak nyomai

Női világ, férfi világ

Nők hagyatéka

Függelék

Óészaki nyelv, szavak és szövegek

Az ABC

Óészaki szavak

Kenningek

Galdralag

Fordítás

Családnevek

Óészaki szövegek fordítása

A „Hallgassatok engem” versrészlet fordításáról

A „Mondd csak, hogyan” versrészlet fordításáról

A „Csatára készen a kardocska” versszak fordítása

Az „Összegyűltek az ázok” versszak fordításáról

Az „Óðin dobott” versszak fordításáról

Homérosz negyedik himnusza (részlet) fordításáról

Az „Emlékszik a harcra” versszak fordításáról

A „Játszottak a pázsiton” versszak fordításáról

A „Jöttek onnan lányok” versszak fordításáról

A „Látott valkűröket” versszak fordításáról

A „Darraðarljóð” (Lándzsadal) egyes versszakainak fordításáról

A “Heiðinek hívták” versszak fordításáról

A „Gunnlöð innom adott” versszak fordításáról

Az óészaki irodalom ismertetése

A Verses Edda istenekkel kapcsolatos énekeinek rövid tartalma

Völuspá

Hávamál

Vafþrúðnismál

Grímnismál

Skírnismál (För Skírnis)

Hárbarðsljóð

Hymiskviða

Lokasenna

Þrymskviða (Hamarsheimt)

Alvíssmál

Baldrs draumar (Vegtamskviða)

Rígsþula (Rígsmál)

Hyndluljóð & Völuspá hin skamma

Gróttasöngr

Svipdagsmál

Darraðarljóð

Hrafnagaldr Óðins (Forspjallsljóð)

Snorri Sturluson: Próza Edda

Prológus

Gylfaginning

Skáldskaparmál

Nafnaþulur

Háttatal

Skáldatal

Snorri Sturluson: Heimskringla – A kerek világ

Történelmi könyvek, gyűjteményes művek

Íslendingabók – Az izlandiak könyve

Landnámabók – A letelepedés könyve

Hauksbók – Haukr könyve

Flateyjarbók – A lapos sziget könyve (Codex Flateyensis)

Hasznos ismeretek, érdekességek

Baugr és a viking házasság

Fonás és szövés

Az égig erő fa

Mandorla

Vénuszok

Moraváni Vénusz

Gagarinói Vénusz

"Fiatalabb" Çatalhöyük-i figura

Hacılari Vénusz

Grimaldi Vénuszok

Egy kis földrajz

Címlap rúna

Köszönetnyilvánítás

Rövidítések jegyzéke

Forrásjegyzék

Könyvek

Kéziratok

Óészaki szövegek forrásai

WEB hivatkozások

Képek jegyzéke

Előszó

A nyugati kultúrák általában a fényt, a világosságot a jóhoz, a feketét, a sötétséget a rosszhoz és gonoszhoz társítják. A Tiltott tudás sorozat az éjszakai oldal tudásáról szól. A sötét szót mi nem az előbb említett értelmezésben használjuk. Az éjszakai oldal nem azért sötét, mert gonosz, hanem mert ott nem az átláthatóság, szervezőerő, racionalitás és logika princípiumai az elsődlegesek. Rendkívüli érzelmi energiát képvisel, hatása nem felmérhető, nem megmérhető, éppen ezért nem is írható le tudományos eszközökkel. Mégis helye van az életünket meghatározó erők között. Éjszakai tudásnak is nevezhetjük, mert megjelenési formája rokon az álmokkal, a látomásokkal, megérzésekkel.

Őseink környező világukat általános egészként, önmagukat pedig ennek részeként fogták fel. Kiélesedett érzékeléssel, sőt érzékszerveken túli extra érzékeléssel kellett megvédeniük magukat a környezet ezerféle veszélyétől, hiszen túlélésük függött ettől. Meg kellett érezniük azt, ha valaki rossz szándékkel közelített feléjük, és ugyanilyen fontos volt tudniuk a rajtuk kívül álló felsőbb hatalmak akaratát is. Mivel ők még tökéletesen belesimulva éltek a természetbe, folyamatosan tudatában voltak és alávetették magukat a világot láthatatlanul vezérlő törvényeknek. Semmi módon nem sértették volna meg azokat, de, hogy el tudjanak igazodni bennük, útmutatásra volt szükségük.

Ezt kapták meg azoktól az asszonyoktól, akik meg tudták hallani és meg tudták szólítani ezt a nem látható világot. Ők formálódtak az első közvetítőkké az ember és istenei között, hiszen képesek voltak a sötét oldalt értelmezni, erőit használni. Belőlük váltak a bölcs, gyógyító javasasszonyok, tiszteletreméltó vagy éppen félelmetes papnők, extázisban prófétáló jósnők. Azért beszélünk nőkről, mert az ember elsődleges, önmagára valamiképpen reflektáló élménye a szülés misztériuma volt, amelyben a férfi akkor még nem kapott értelmezhető szerepet.

Ahogy az emberek lassan kezdték elválasztani saját egójukat a többiekétől, az ösztönös, együtt mozgó közös tudat szegmentálódni kezdett. Ez az individuális személyiség kialakulásának ideje. Egyedi folyamatok indultak be, amelyek során az ember egyre inkább levált a „nagy egészről”. Ez a folyamat a világ egyes részein más-más módokon és időpontokban zajlott le. És zajlik ma is, mivel Földünkön napjainkban is számos olyan kultúra létezik, ahol a közösségi tudat a világérzékelés alapja.

A 17. századtól kezdve a logika, ráció és rendszerezés nevében Európában nagy váltás történt. A reneszánsz kor embercentrikus önmegfogalmazó életérzése után az individualizáció a felvilágosodásban érte el csúcspontját. A világérzékelés rendező elve egyértelműen a racionalizmus lett. A minket körülvevő dolgok érzékelése és megközelítése tudományossá változott, azaz megismételhető kísérletekké, dokumentált leírásokká, természeti törvények elvont, írásjelekkel közvetített megfogalmazásaivá. Nem véletlenül nevezik ezt a korszakot felvilágosodásnak. A szó arra utal, hogy a világosság, a fény, a szervezettség a jóval, kívánatossal vált egyenlővé, ezzel ellentétben a sötétség, az éjszaka tudása a „rossz” birodalmába utalódott.

A természeti ember közösségi kultúráját, amelyhez a mágikus tudat kötődött, felváltotta az önmagát individuumként megfogalmazó, saját renddel, rendszerrel és törvénnyel működő ember világa. A nyugati kultúrákban a mágia kikerült a világértelmezés elfogadott módjai közül. A sötét oldalt, mivel laboratóriumi körülmények között nem vizsgálható, illetve működése nem reprodukálható, nem létezőnek kiáltották ki, alaptalan babonának vagy tévhitnek minősítve. Ily módon megszüntetendőnek, s az emberiség érdekében felszámolandónak tartották. Mindezeknek a folyamatoknak a során azok a módszerek, amelyek a közös tudatra, vagy a természeti világérzékelésre alapulva működtek, kezdtek háttérbe szorulni.

Ez a mentalitás már a kora középkortól megfigyelhető. A későbbi boszorkányüldözések fő kiváltó oka az volt, hogy a sötét oldal, az éjszakai tudás nem felelt meg a vallás és a tudomány által vezetett társadalmak normarendszerének. Nem véletlen az sem, hogy főként a nők estek áldozatául ennek a tisztogatásnak, amelyet a keresztény egyház vezényelt le. Itt a világértelmezés új rendje számolt le véglegesen az asszonyok által képviselt korábbi, sötétnek minősített tudással. Lehet, hogy a mágikus praxis mögött olyan erőket feltételeztek, amelyek már nem is voltak jelen, de a korszakváltás vitathatatlanul megtörtént. A mágikus tudatnak leáldozott, a nyugati kultúra polgára immár véglegesen levált a természetről. A sötét oldali tudás így vált tiltottá és üldözendővé. A sámánok, papnők, léleklátók, javasasszonyok, akik ezt a tiltott tudást birtokolták, annyira megfogyatkoztak mind tudásban, mind annak alkalmazási lehetőségeiben, hogy jelentéktelenné váltak a világot befolyásoló gondolkodás számára.

A mágikus tudat azonban nem tűnt el. Az egyszerű falusi emberek meséiben a Jóisten és Szent Péter úgy sétálnak ki-be a falusi házakba, és művelik csodáikat, ahogy valamikor a pogány istenek tették. A mágikus tudat megőrződött a különböző vallások rejtett vagy nyílt erőket bemutató szent könyveiben, ünnepeiben, rituáléiban, az extatikus élményeket megélő átszellemült hívőkben, a szentek és próféták látomásaiban. No meg a művészetben, ahol az alkotás egyértelműen az éjszakai oldalból meríti ihletét.

A mágikus tudat a hétköznapokban többnyire az asszonyok érzékelésében érhető tetten, akik hűen őrizik a maguk részét mindebből – a nemiség extázisaiban, az álmok és látomások fel-felbukkanó képeiben, a hétköznapi jellegű megérzésekben, a ’csak úgy tudom’ típusú gondolkodásban.

A sötét oldal nem láthatóan, hanem inkább érzékelhetően működik. Következményei, eredményei egyszer csak megjelennek, az emberek hirtelen tudják, hogy mit kell tenniük, mindenféle látható tervezés és rákészülés nélkül. Az egyszer csak tudom nem ösztön és nem intuíció, amely két szó csupán kísérlet arra, hogyan próbálják megnevezni ezt a képességet. Ezzel véletlenül sem azt akarjuk mondani, hogy az ilyen emberek helyből mindent tudnak. Az egyszer csak tudom ugyanúgy nem adott, mint ahogy a racionális emberek sem tudnak mindent, hanem rá kell készülniük, hogy megtudják.

Hogy a sötét oldal mai működését tetten érjük, jó példa ennek a könyvnek, illetve a Tiltott tudás ciklusnak a létrejötte:

Írópartneremmel több, mint 40 éve ismerjük egymást, barátok vagyunk. Ezalatt az idő alatt soha nem merült fel, hogy majd egyszer együtt szeretnénk könyvet írni, nem készítettünk terveket erről, egyáltalán szó sem esett ilyesmiről. A sors a világ két végére, 10.000 km-re sodort bennünket egymástól, de kapcsolatunkat, hála az internetnek, élőn fenntartottuk. Az egyik beszélgetésünk alkalmával egyikünk valami olyasmit mondott, hogy néhány mese, például a Csipkerózsika, eredetileg nem úgy szól, ahogyan az a köztudatban elterjedt. Mire másikunk megkérdezte, hogy milyen forrásban olvasta ezt. De nem csak megkérdezte, hanem ellenőrizte a forrást az interneten és a Csipkerózsikát követve kiderült, hogy valóban, az eredeti, azaz a régebbi mese lényegesen különbözik.

És itt figyelhetjük meg a történetben először a sötét oldal működését is. Valamely megfoghatatlan módon a tudattalan együttműködés két elme között irányt szabott az addig csak érdekességként kezelt témának és tudatosan elkezdtünk olyan meséket keresni, amelyekben – Csipkerózsika nyomán – alvó nőkről volt szó.

Az Internet jóvoltából hamarosan húsznál is több ilyen történet gyűlt össze a világ minden tájáról. Több mese korábbi változatát is megtaláltuk, amelyek máshogyan szóltak, mint ahogyan mi ismertük azokat. Köztük volt Brynhild, az óészaki valkűr története is, amely azért került ide, mivel Brynhild egy lánggyűrű közepén alszik. Kezdettől fogva éreztük, hogy Brynhild alvása más, mint a többieké, már csak azért is, mivel ez mítosz, nem pedig mese, és valahogy nem igazán illett a sorba.

A sötét oldal megint működésbe lépett – egyszer csak elkezdtünk könyvet írni. Anélkül, hogy megbeszéltük, megterveztük volna előre, „egyszer csak tudtuk”, hogy most könyvet írunk. Nem is volt kérdéses. Egyik nap egyikünk leült és írt, és a másikunk is leült és írt. Munkamegosztásról soha nem beszéltünk, mindkettőnk tudta a maga részét. Nem kellett egyeztetnünk, nem voltak határidők. Mindkettőnknek megvolt a maga területe, valahogy tudtuk, ki miről és mit képes megírni. A könyv, amely készülni kezdett, az alvó nőkről szólt – Csipkerózsikáról és a többiekről. Lassan egy kép, méghozzá nagyon izgalmas kép kezdett kirajzolódni arról, hogy mi minden húzódik meg a nők mesebeli álomba szenderülése mögött. Mélység, alvás, hosszantartó elmerülés a létezés sötétségébe, mindez szinte behívott minket, hogy nézzük meg, miért teszik ezt és mi történik közben. Vajon mi történik ebben a mélységben, ami aztán megváltoztatja a nők életét?

Ahogy haladtunk előre az írással, láttuk, hogy Brynhild csak nem illik közéjük. Végül megegyeztünk, hogy kihagyjuk, mert annyira más. 2017 januárjában kezdtük írni az Alvó nőket és május közepén már a könyv fele kész volt. Ekkor, teljesen megmagyarázhatatlan okból a félig kész könyvet félretettük és megint Brynhilddel kezdtünk foglalkozni. Hamarosan világossá vált, hogy a rendelkezésünkre álló fordítások nem adják vissza az elemzésünkhöz szükséges tartalmat. Le kellett fordítani eredetiből a Völsunga sagát, amely Brynhild történetét tartalmazza. Ehhez egyikünk megtanulta az óészaki nyelvet olyan szinten, hogy a sagát le tudja fordítani. A fordítás 2017 szeptemberre készült el, és mindketten belemerültünk az óészaki történetbe.

Megint a sötét oldal következett. A felderíthetetlen impulzus a Völsunga saga nyomán most az óészaki hagyományokra, a vikingek jégben tartósított emlékeire, a teljes izlandi saga-irodalomra fordította a figyelmünket. Kíváncsiak lettünk, mit mesélnek nekünk ezek a történetek a sötét oldal működési módjáról. És körülbelül így érkeztünk el ennek a könyvnek az ötletéig. Októberben kezdtük el írni és a következő év augusztusára nagyjából kész lett. A sötét oldal hatására Brynhild ebből a könyvből is kikerült, mivel túlságosan makacs, önfejű és önálló volt ahhoz, hogy másokkal megossza a helyet.

Viszont mindazok az óészaki történetek, amelyekkel találkoztunk, egy olyan világot kezdtek körvonalazni, amelyben a nők képviselik a sötét oldal tudását. Ezek az asszonyok álmodnak, varázsolnak, álmokat fejtenek és üzeneteket hoznak az istenektől. Az emberekről legtöbbet az istenképükből lehet megtudni, így elkezdtük faggatni a vikingek legősibb világlátóit, a völvákat. Az óészaki mítoszokban ők mesélnek az istenek és emberek teremtéséről, a sorsról és a háborúról. Kik is az ő isteneik? Mit tudnak, hogyan élnek, milyenné alakította őket az akkori emberi fantázia?

Ilyen és ehhez hasonló kérdésekre kerestük a nyomokat, hogy válaszolni tudjunk. A sagák nyomán egy elfelejtett életforma bontakozott ki, amelynek élén a sötétség asszonyai, a sötét oldali tudás hordozói álltak. Istennőkről és völvákról, égen lovagló valkűrökről szóltak a történetek, meg olyan asszonyokról, akik aranytrónuson ülve várták a sors által nekik kiszabott férfit, aki betölti a helyet mellettük.

Megpróbáltuk megszólaltatni ezt a történelemkönyvekből hiányzó korszakot, amelyről azok a pár száz évvel később lejegyzett sagák mesélnek, amelyeket a fagyos észak őrzött meg és adott tovább a későbbi koroknak. Miközben dolgoztunk, végig éreztük, hogy valamilyen erő sodor bennünket. Olyan bensőséges folyamat részévé váltunk, ahol az egyik ötlet hozta a másikat, mindenestül átéltük annak az energiáját, amiről írtunk.

így született meg a Tiltott tudás sorozat első kötete, amelyet most kezében tart az olvasó. Ebben megelevenednek az óészaki mítoszok isteni világának nőalakjai, az első háború, valamint az a folyamat, hogy hogyan kezd tért veszíteni az asszonyi hatalom és tudás.

Talán ennyiből is látszik már, hogy hogyan működik a sötét oldal. Az irányváltások teljesen véletlenszerűnek és céltalannak látszanak, de nem voltak azok. A megtervezett, jól látható irányt követők számára nem tűnhet eredményesnek, hogy látszólag nem tudjuk, mit akarunk, kapkodunk ide-oda, félbehagyunk munkát és a többi. Utólag azonban úgy tűnik, ennél rövidebb, egyenesebb úton nem is közelíthettük volna meg azt, ami felkínálkozott.

Mindez azért történt így, mert hagytuk a sötét oldalt hatni, nem tartottunk ellen neki, hanem engedtük, hogy vezessen bennünket. Ehhez hozzá kell tenni azt is, hogy nem volt hipotézisünk. Belső motivációnkat leginkább a kíváncsisághoz hasonlíthatnánk, de nem egészen az volt. Sokkal erősebb hajtóerő állt mögötte, mint a puszta tudásvágy. A sötét oldal érzékelhetően működött. Arra mentünk, amerre a „dolog” vitt bennünket. Átugrottunk mások által fontosnak tartott részeket, de követtünk halvány nyomokat és utalásokat. Kibányásztunk elfeledett könyveket, elolvastunk csak tegnap írt cikkeket. Nem volt terv, út, célkitűzés. Minden nap újabb fordulatot, ismeretet hozott, minden nap új élményeket kaptunk.

Nem gondoljuk, hogy egy könyv értékéhez bármennyit hozzátenne vagy levonna az, hogy milyen módszerrel, milyen sokáig, milyen könnyen vagy nehezen készült. Nem fontos, hogy a munka során mennyire értettünk egyet, vagy mennyit vitatkoztunk egy-egy részleten vagy következtetésen. A végtermék szempontjából az sem fontos, hogy vajon az elején az volt-e a koncepció, mint ami a végére kiformálódott.

Könyvünk írása során ugyanúgy használtuk az előkészülést, a kutatást, a következtetést és a logikát, a világos oldal szervezettségével, követhetőségével együtt, mint ahogyan a sötét oldalt is, amely számunkra sem átlátható vagy követhető. De mégis létezik, ezt folyamatosan tapasztaltuk. S miközben kutattuk a felkínálkozó témákat, rájöttünk, mennyire jól használható a kutatásban és a világmegismerésben is az éjszakai tudás, a jobb agyfélteke képérzékelő, látomásos megközelítése.

Ezért vált fontossá számunkra megismerni és megismertetni az ember mágikus gondolkodását, amely nem ellensége a rációnak, hanem egyenrangú társa. A hagyomány által ránk maradt tudás ez, amely jól ellensúlyozhatja a racionalitásában korlátozott elmét, nagyobb teret adva a képzeletnek és az érzékszerveken túli extra érzékelésnek.

Skype, Kanada – Magyarország, 2020. február 22.

A szerzők

Krónikák, krónikások

Könyvünkben azokban az elmosódó rajzolatokban vizsgálódunk, amelyeket a keresztény másolók közvetítésével az írásbeliséget megelőző pogány[1] eleink hagytak ránk a viking korból vagy még korábbról.

1. Viking hajó és harcosok

A vikingek nem egy nép megnevezése, hanem azoké a felfedező, hódító, kereskedő embereké, akik hajóépítő és tengerhajózó tudásukat használva észak-európai otthonaikból szétrajzottak a világba. (1. kép)

Útjaikról eleinte hazatértek, de később Skandinávián kívül településeket hoztak létre a Brit-szigeteken, Franciaország partvidékein és Oroszország területén. Izland 870 és 930 közötti betelepülése is a viking felfedezőutak eredménye. A településeken túl a régészek más területeken is találtak viking jelenlétre utaló maradványokat – Észak-Amerikától kezdve a Mediterráneumon és Közel-Keleten át egészen Közép-Ázsiáig.

Viking kornak azokat a századokat nevezték el, amelyek során a vikingek ezt a terjeszkedést megvalósították, nagyjából i. sz. 700 és 1100 között.[2]

Tevékenységük – mai fogalmaink szerint – a kalózkodás határait súrolta, de persze nem a vikingek voltak az elsők, akik ilyen rajtaütéseket hajtottak végre. Például az angolok és a szászok Európa területéről ugyanígy hódították meg a Brit-szigeteket.

A 18. század fedezte fel újra a vikingeket, és a kalózok romantikus „barbár harcosokká” és „nemes vademberekké” változtak. Ez elfedte azt a tényt, hogy a vikingek között nők is voltak, akiknek az új települések meghódításában és kialakításában jelentős szerep jutott.

A 20. század során a szó jelentése kiszélesedett, és már nemcsak a hódító hajósokat, hanem az otthon maradottakat is magába foglalta. Az ekkor vikingekként emlegetett embereknek valójában csak kb. tíz százaléka volt hódító viking, a többiek letelepedett földműves, állattenyésztő, vadász és kereskedő családok voltak.

Végül a viking szó melléknévvé változott, az e korban Skandinávia területén élt emberek kultúrájára utalva kezdték használni, például viking hajó, viking művészet, viking vallás.

A viking szót az első évezred második felétől az 1100 évig terjedő időszakra használjuk, ugyanakkor melléknévként az ez időben Skandinávia, Izland és Grönland területén élt emberekre utalunk vele.

Könyvünkben az ó-északi mitológia megmaradt szövegeiben, az Eddákban és a sagákban fürkésszük a válaszokat a varázslatos asszonyi tudás mibenlétére; arra, hogy milyen módon éltek, hogyan gondolkodtak, milyen erő jellemezte őket.

A saga szó jelentése: történet, mese, legenda, történelem. A sagák elmondása, előadása nagyon fontos eleme volt az óészaki közösségi együttléteknek.

A kereszténység korában leírt történetek egyáltalán nem voltak újak. Ahogyan a mesék is szájról szájra terjedtek, és így kristályosodott ki a bennük átadandó tartalom, a sagák is ugyanezen az úton váltak a korabeli emberek számára az elődök tetteiről szóló híradásokká. Az óészaki emberek egymást követő nemzedékeinek emlékezete adta tovább az énekek, versek, legendák gazdag hagyományát. Sok generáción keresztül mesélték őket, így a sagák tökéletesedtek, egyre nemesebbé csiszolódtak. Ezek a korai emlékek őrizték meg számunkra az akkori emberek világképét, gondolkodásmódját, törvényeiket és szokásaikat.

Először csak a szóbeli hagyományok alapján készült írott feljegyzést nevezték így: saga, azaz „történet leírva”. Később aztán mind az írott történelmet, mind a szájhagyományt egyaránt sagának hívták.

A klasszikus sagákat először a 13. században írták le, a legtöbbet Izlandon, ahol a kereszténység térhódításával nem járt együtt a pogány szokások tiltása, megsemmisítése – legalábbis egy ideig. A sagák közül voltak olyanok, amelyeket csak az utolsó pillanatban írtak le, mikor a hagyomány már majdnem feledésbe merült, míg mások soha nem jutottak el a leírásig.

Az óészaki irodalomból az Eddákat, az ősi idők történeteit (Fornaldarsögur), az Izlandi sagákat (Íslendingasögur) és a szkáld irodalmat használtuk fel. Nem vettük bele vizsgálódásunkba az úgynevezett biskupasagákat (püspöksagák) és a riddara (lovagi) sagákat.

Az Eddák

Két művet ismerünk Edda néven, a Verses Eddát és a Próza Eddát. Mivel mindkét cím tartalmazza az Edda szót, azt vélhetnénk, hogy a két mű tartalma azonos, csak az egyiket vers, a másikat pedig próza formájában írták le. Semmi nem állhat messzebb a valóságtól, ahogyan majd azt a két mű tartalmának ismertetésénél látni fogjuk.

Most azonban kövessük végig az Eddák elnevezésének meglehetősen hosszú és bonyolult folyamatát, részleteiben elemezve a hasonlóságokat és a különbségeket.

A Próza Edda szerzője ismert: Snorri Sturluson (1179–1241) izlandi költő és történész, aki 1220 körül írt egy könyvet Edda néven. Ezt a Codex Uppsaliensis első oldaláról (2. kép) tudjuk, ahol ez áll:

2. Részlet a DG 11 4to kézirat 1r oldaláról

Bók þessi heitir Edda. Hana hefir saman setta Snorri Sturluson eptir þeim hætti sem hér er skipat. Er fyrst frá ásum ok Ymi, þar næst skáldskaparmál ok heiti margra hluta. Síðast Háttatal er Snorri hefir ort um Hákon konung ok Skúla hertuga.[3]

Ezt a könyvet Eddának hívják. Snorri Sturluson állította össze, ahogyan itt következik. Elsőként az ázokról[4] és Ymirről, majd követi a költészeti rész és sok dolog megnevezése. Végül a Háttatal, amit Snorri írt Hákon királyról és Skúli hercegről.

Snorri az Eddát tankönyvnek készítette. Célja az volt, hogy olvasóival megismertesse az izlandi költészet elemeit, hogy a szkáld irodalmat olvasni és értelmezni tudják. Snorri ehhez a bemutatáshoz verseket használt, nagy terjedelemben idézve azokat művében. Sok vers korábbi, ismert szkáldok munkáiból származott, de voltak köztük olyanok, amelyeknek eredetéről az Edda keletkezésének idején nem tudtak semmit. Feltehetőleg Snorrinak egy vagy több olyan forrás, kézirat állt rendelkezésére, amelyek később elvesztek. Snorri Eddája jól ismert volt Izlandon, azonban tudtak arról, hogy kell lennie egy régebbi Eddának, ahonnan Snorri versidézetei származnak. Innen ered az első megkülönböztető jelző: az újabb Edda Snorri tankönyve, és a régebbi Edda, amit elveszettnek hittek.

Mindez megváltozott a Konungsbók (ismertebb latin nevén a Codex Regius) előkerülésével. Valamikor 1260 és 1280 között írhatták le, nem tudták – és most sem tudjuk –, hogy ki írta vagy gyűjtötte össze ezeket a verseket. Magának a gyűjteménynek nem volt sem neve, sem címe, a Konungsbók első lapja nem különbözik a többitől. A kézirat századokig elrejtve lappangott valahol, és csak 1643 óta tudunk róla, mikor Brynjólfur Sveinsson püspök birtokába került. A püspök Dánia királyának ajándékozta a kéziratot, ezért kapta a Konungsbók, azaz a Király Könyve nevet. A koppenhágai Királyi Könyvtárban volt 1971-ig, mikor is ünnepélyesen visszaadták Izlandnak.

Jóllehet magát a Konungsbókot később vetették – nem papírra, hanem vellumra, azaz pergamenre[5], mint Snorri Eddáját; a versek szerzői és keletkezési ideje pedig ismeretlen, de feltehetőleg sokkal régebbiek, mint amikor lejegyezték őket. Az 1260-as években Izland már több, mint kétszáz éve felvette a kereszténységet, ezért a Konungsbók leírói sok helyen prózai magyarázatokat toldottak be, és egyes szövegrészek keresztény behatást mutatnak. Az eredeti versszövegek azonban többé-kevésbé felismerhetők stílusukról, tartalmukról és szóhasználatukról.

A Konungsbók a legismertebb és a legrégebbi azon kéziratok közül, amelyek a Verses Edda egy részét tartalmazzák. A Verses Edda nem egy meghatározott, önálló mű, hanem bizonyos számú vers gyűjteménye. Hogy pontosan mely versek tartoznak ide, arról a szakirodalomban nincs megegyezés. Elsősorban tíz, istenekről szóló éneket és húsz, mitikus hősökről szóló verset sorolnak a Verses Eddához a Konungsbók alapján. Más, későbbi kéziratokban azonban találtak olyan verseket, amelyek nincsenek benne a Konungsbókban, de tartalmuk és stílusuk alapján a Verses Eddába illenek. Egy biztos, hogy a szövegek versformában vannak, ezért a Verses Edda megnevezés ráillik a gyűjteményre, bármennyi verset tartalmazzon is.

Brynjólfur Sveinsson püspök úgy gondolta, hogy a Konungsbókot Sæmundur Sigfússon izlandi pap és tudós állította össze. A püspök emiatt a Sæmundar Edda nevet adta a verseknek, hogy megkülönböztesse azt Snorri munkájától, de egyben utaljon is rá. Mire kiderült, hogy a feltételezés téves, azaz nem Sæmundur a szerző, a név már rajta ragadt a gyűjteményen. Később Snorri Eddájához hozzáadták a Próza szót, így végképp megkülönböztetve a két Eddát.

Összefoglalva az elnevezéseket:

Az ismeretlen szerzőjű, meghatározatlan számú vers gyűjteménye a Régebbi, vagy Verses Edda, amelyet Sæmundar Eddának is hívnak.

A Snorri által írt tankönyv az Újabb, vagy Próza Edda, melyet Snorra Eddának is hívnak.

A zavart a két Edda között csak fokozza, hogy a Verses Edda versrészletei számos helyen szó szerint felbukkannak nyelvi illusztrációként a Próza Eddában.

E kis kitérő után folytassuk a sagák és versek csoportjának ismertetésével.

Az ősi idők történeteihez ([Fornaldarsögur) 30 saga és 7 þættir (rövid történet) tartozik, melyek az izlandi letelepedés előtti időkről szólnak. Izlandot 870 után kezdték benépesíteni, ezért ezek a sagák valószínűleg korábbi skandináv (svéd, dán és norvég) eseményeket örökítenek meg – a mai szemlélet szerint inkább szórakoztató, mintsem történelmi céllal.

Az izlandi családi históriák (Íslendingasögur) prózai formában leírt 41 sagája és 49 þættir (rövid történet) túlnyomó része történelmi eseményeken alapul, amelyek a 9–10. században játszódtak Izlandon. Leíróik ismeretlenek.

A szkáld vagyis skald szó jelentése költő, poéta. Azokat az embereket nevezték így, akik a skandináv területeken a királyok udvaraiban éltek és alkottak a viking korban. A szkáld irodalom témája a pogány istenektől kezdve a híres emberek tetteiig, királyaik dicséretétől a történelmi események elbeszéléséig terjed.

Az óészaki irodalom fennmaradt szövegeit azonban nem költőik, mesélőik, hanem a néhány száz évvel később élt, immár keresztény krónikások írták le. A leírt változatok nem egyeznek meg azzal az emlék- és hagyományhalmazzal, amely a kereszténység felvétele előtt szájról szájra járt. Annak jeleit tapasztaltuk kutatásunk során, hogy a gyűjtő, leíró egyházi és világi férfiak módosították, igazították a szövegeket saját világnézetük, hitrendszerük szerint. Tudatosan kihagytak bizonyos eseményeket és tényeket, amelyek rossz fényt vethettek volna az egyházra és a kora középkori keresztény felfogásra.

A kihagyások olyan témákat érintettek, amelyek egy rosszalló fejcsóválásnál többet váltottak volna ki az egyház részéről. Egyes könyvek betiltásához, netán a kéziratok elégetéséhez, és így a teljes szöveg megsemmisüléséhez vezethettek volna.

A máskülönben részletes leírásokban ezek a hiányok észrevehetően felhívják magukra a figyelmet. Az is feltűnhet a körültekintő olvasónak, kutatónak, hogy következetesen bizonyos témáknál figyelhető meg ez a szövegbeli zökkenés, kihagyás. Amikor más források, adatok, utalások is rendelkezésre állnak, akkor látszik igazán, hogy milyen tárgyköröknél váltak a lejegyző atyák vagy írnokok hirtelen feledékennyé vagy szelektálóvá.

Érdekes módon ez az érzékeny téma a nőket érintette leginkább. Majdnem mindig azokat az eseményeket hagyták ki vagy írták át, amelyekben a nők, mint teremtő erővel és hatalommal bíró személyek jelentek meg.

Nem véletlenül tűnhettek el azok a részek sem, amelyek a nőkről, mint vezetőkről, mesterekről és közéleti személyiségekről szólnak.

Végül felejtésre ítéltettek a különféle pogány áldozati és beavatási rituálék részletei, valamint a varázslatok technikai leírásai is. Valószínű azonban, hogy a sagák női szereplői és a velük kapcsolatos események már lejegyzésük idején sem tényszerű leírásként jelentek meg, hanem inkább azt tükrözték, amilyennek az akkori krónikás férfiak a nőket látták.

Ez az információs vákuum azzal jár, hogy az alig-alig létező, ottfelejtett, vagy netán valamilyen okból a szövegekben bennhagyott darabkákból kell kitalálnunk, kikövetkeztetnünk, hogyan is lehetett akkoriban.

Leíróinknak azonban mégis sokat köszönhetünk: ha a tudásanyagot nem is adták át a maga eredeti teljességében, mégis leírták és ránk hagyták azt, amit lehetett. És ez nem kevés! Talán ezekben az izlandi sagákban sikerült a legjobban megőrződnie egy homályba vesző korszaknak, amelyből valamennyire rekonstruálható az ősi női tudás mibenléte, és a hozzá kapcsolódó világkép és gyakorlat.

A fennmaradt hiányos anyagból még részleteiben is izgalmas kép tűnik elő egy másfajta világról, ahol az élet- és hatalmi viszonyok gyökeresen különböztek a mi világunk működésétől. Tudatában vagyunk annak, hogy bármely következtetés, amelyet levonunk, csak egyike a számtalan lehetséges változatnak. Mégis fontosnak tartjuk, hogy egy lehetséges képet rajzoljunk azokról az időkről, amikor még az asszonyi tudás határozta meg a világ sorsát.

Könyvünkben a jeges észak első asszonyait mutatjuk be hatalmuk teljében. Először a viking kor látóasszonyaival, a völvákkal ismerkedünk meg, akik látták a világ keletkezését és végét. A második fejezetben három istennőt veszünk szemügyre: az aranytrónuson ülő Menglöðöt, Freyját, aki talán a legismertebb az északi istenpanteonban és Gullveiget, aki miatt kitört a háború a vánok és az Óðin vezette ázok között.

A Nornák következnek ezután, akik – mint kiderül – komoly szerepet játszottak az ember teremtésénél. Azt is megtudjuk, hogyan szőtték a sors szövetét. A negyedik fejezet a halál asszonyait, a valkűröket mutatja be. Végül az első rész utolsó fejezete felfedi az csoport-istennők, a dísek titkait.

„Az átváltozás kora” című részben azt kutatjuk, mivé lettek a jeges észak hatalmas istennői és látóasszonyai, hatalmuk hogyan és mivé változott át az idő múlásával.

A lezáró fejezetben kérdésekre keresünk válaszokat: mit értünk ma női tudáson? Hol voltak ennek a gyökerei? Hogyan jelenik meg ez a mai ember számára? A válaszokon keresztül mutatjuk be, hogyan szövi át láthatatlanul ez az örökség napjainkat.

Asszony-Nap

Mielőtt az óészaki asszonyokkal közelebbről megismerkednénk, érdemes egy pillantást vetni a Napra és a Holdra, illetve ezeknek az égitesteknek a megszemélyesítőire. A hétköznapi gondolkodás szerint a Nap az aktív, férfias energiát képviseli, a meleget, világosságot, hatalmat, erőt napistenekhez, naphősökhöz társítják. Ennek ellenpárja vagy kiegészítője a Hold: többek között a női oldalt, a sötétséget, a nedvességet, az alávetettséget[6] képviseli.

Ha azonban szemügyre vesszük az óészaki gyűjtemény, a Verses Edda egyik legismertebb versét, a Völuspát, a következő részletet találjuk benne (3. kép):

3. A Völuspá ötödik versszaka az AM 544 4to kézirat 20r oldalán

5.[7]

A Nap délen volt

a Holddal együtt,

jobb keze

az ég karimáján.[8]

A versrészletből a névmások alapján egyértelműen kiderül, hogy Sól az óészaki mitológiában a nap női megszemélyesítője, Máni, a férfi pedig a holdé.[9] Mind a Verses Edda, mind a Próza Edda több részlete utal arra, hogy Sól és Máni – nővér és fivér.

Minél messzebbre megyünk vissza az időben, annál több nyomát leljük annak, hogy a Nap valamikor asszony volt. Például az egyiptomi mitológiában az eget egy istennő, Nut képviseli, a földet pedig ikertestvére és egyben férje, Geb. (4. kép)

4. Nut istennő Geb fölé hajolva

Mindezekből kitűnik, hogy a több nyelvben is nőnemű Nap, noha manapság a férfi és a szellem szimbóluma, de ez nem mindig volt így. Hans Biedermann írja:

A férfiak által uralt társadalmakban a Napot férfiként képzelik el, mint ahogy naiv elképzelések szerint maga az istenség is férfi, kivételt egyedül a japán Amateraszu-ómikami Napistennő jelent, aki a sintó vallás főistene.[10]

Amúgy a japán istennő nevének jelentése is igen szép: a magasztos kami (isten), aki a mennyben ragyog.[11] Fivére a Hold istene, aki az éjszaka ura.

Bár Biedermann ezt az egy kivételt ismertette, ha mélyebbre ásunk, találunk még néhányat. Ilyen például Arinniti[12] hettita, vagy Iusaaset egyiptomi Napistennő. A kifejezetten Napistennőkön kívül számos olyan istennő van, aki a hajnallal, napvilággal, meleggel és egyéb, a Naphoz kapcsolódó attribútumokkal[13] rendelkezik. Például a számi Beaivi, a hindu Ushas, az ír Áine és a görög Athéné is, hogy ismerősebb nevet is említsünk.

Ne csodálkozzunk rajta, hogy némelyikük nevével sohasem találkoztunk, hiszen ma már alig föllelhetők kultuszuk nyomai. Pedig hatalmas istennők voltak, bennük tisztelték a fényt, a meleget, a világosságot, a termékenységet, de ebbe a fogalomkörbe tartoztak a hajnal, a napnyugta, valamint az évszakok is. Úgy tűnik, minél régebbre nyúlunk vissza, annál valószínűbb, hogy napistennőket, illetve nőnemű Napot találunk.

A Nap az ausztrál őslakosok szerint is asszony, aki minden reggel felkel, hogy fényt és világosságot hozzon. Ausztráliát azért hozzuk példának, mert elég elszigetelt volt ahhoz, hogy ott a Napistennő-mítoszokban megmaradjon az a kulcselem, amely a világ többi részén a Naphoz fűződő hiedelmek erőteljes átalakulása során eltűnt. Ez a kulcselem pedig az, hogy a napistennő a történetek minden változatában a föld alatt tér vissza keletre.

Az alábbi idézet egy ausztrál mítoszból megmutatja, hogyan képzelték el ők a Nap útját.

A Nap-asszony, Wuriupranili, és a Hold-férfi, Japara nem egy időben járják az eget. Mindketten fakéregből készült fáklyát hordoznak magukkal. Amikor elérik a nyugati horizontot, kioltják a lángokat és a fáklya parázsló fényével világítva meg a sötétséget, a föld alatti világon keresztül térnek vissza a keleti oldalra.

Azt a tüzet, amellyel a Nap-asszony minden reggel meggyújtja fáklyáját, az emberek a földön a hajnal első sugaraként látják. A napfelkelte felhői vöröslenek az okker[14] porától, amellyel az istennő a testét díszíti. Ekkor Tukumbini, a mézevő madár lágy, dallamos éneke felébreszti az embereket, hogy nekilássanak aznapi dolgaik intézésének.

Napnyugtára Wuriupranili eléri a nyugati horizontot. De mielőtt megkezdené föld alatti útját keleti szállása felé, újfent kifesti magát a vörös okkerrel, ami a napnyugta gyönyörű színeiben válik láthatóvá.[15]

Wuriupranili mellett egy másik ősi ausztrál istennő történetében is megtaláljuk a nap útja mellett a sötét utat. A Wotjobaluk ausztrál törzs történetében Gnowee istennő átmegy a sötét oldalon, a „világ alatt”, hogy másnap újra kisfia keresésére induljon a Nap fáklyájával.

Gnowee, a Nap valamikor egy asszony volt, aki a földön lakott. Akkortájt még örök sötétség honolt a világban, és az emberek csak fáklyák segítségével tudtak egyik helyről a másikra eljutni.

Egy napon Gnowee kiment ennivalót keresni és otthon hagyta alvó kisfiát. A környéken alig talált néhány yamgyökeret, ezért mind messzebbre és messzebbre ment a keresgéléssel. Végül olyan messzire ment, hogy elért a föld végére. Tovább vándorolt, átment alatta, így átjutott a másik oldalra. Nem tudván, hová került, mivel sötét volt, sehogy sem találta meg a kisfiát. Így hát felmászott az égbe nagy fáklyájával, hogy körülnézzen.

A mai napig ott vándorol az égen, bevilágítva az egész világot a fáklyával, ahogyan egyre folytatja keresését eltűnt kisfia után.[16]

A mítoszokból azt látjuk, hogy a napistennők „dolga” nemcsak a fényhez, az égihez, hanem éppúgy kötődött a sötétséghez, az alvilághoz is. Ahogyan az istennő nappal végighalad égi útján, hogy fényt, meleget és termékenységet adjon a földnek, ugyanolyan ívű mélységbe ereszkedik alá a sötétségbe, a földalatti világba a visszatéréshez. Így egy teljes kört ír le, amelynek első fele a nappal, a világosság, második fele az éjjel, a sötétség. Mindkettő az ő territóriuma, egyformán otthon van az égi fényben, és a föld alatt, a sötétségben. Így rajzolódik ki előttünk az az ősi egység, amelyet Wuriupranili, a Nap-asszony hordozott magában.

Ennek illusztrálására nézzük meg az 5. képet.

5. A nappal és az éjszaka egysége

Az első négyzetben benne van a nappalt jelképező sárga félkör, de nem látható, mivel nincs másik szín, amelyhez viszonyítani lehetne. Ugyanígy a második négyzetben lévő sötétkék éjszakai félkörnek sincs önmagában értelme. Az éjszaka nem látható, mert nincs nappal, amely meghatározná. A harmadik négyzetben válik láthatóvá mindkettő, mert az egyik jelenléte meghatározza a másikat, és fordítva. Nem létezhetnek egymás nélkül, létük egymást feltételezi.

A nappalt és az éjszakát isteni személyként először az asszony jelenítette meg. A napistennő, mint a nappal és az éjszaka úrnője, a még differenciálatlan ősarchetípus,[17] a legelső kultuszok ihletője volt.

Wuriupranili mellett ugyanolyan teljes körben jelen van Japara is, a Hold-férfi. Az ő útja ugyanolyan teljes, mint a Nap-asszonyé, ugyanazt a pályát járja be, mint a Nap, csak nem ugyanakkor. Ő is fáklyát hordoz magával, amivel megvilágítja égi útját, habár ennek fénye kisebb, mint a Nap-asszonyé.

Azonban az idők folyamán a Hold-férfi nagy átalakuláson ment keresztül. Átvette a nappali oldalt, a világosságot, a meleget társította a jóval és felsőbbrendűvel, a szellemi erőkkel. Így lett a Hold-férfiból Nap-hérosz, Napisten, aki uralma alá vonja a világ mindkét oldalát, a nappalit és az éjszakait is.

A valamikori Nap úrnő, aki egyszerre képviselte a fényt és a sötétséget, szintén változott. A nappal és az éjszaka kettévált, attribútumait most már két istennő hordozta. Az egyik a Naphoz, világossághoz, termékenységhez, meleg dolgokhoz társított úrnő, míg a másik a sötétséget, a föld alattit, a mágiát és a halált uralja. A napistennők mellett megjelentek az éj-úrnők, az alvilág és a sötétség istennői, például a kisázsiai Istár (Astarté) vagy a görög Nyx.

Példaképpen nézzünk meg egy hellén kultúrából ismerős istenasszonyt, Hekatét. Azért őt, mert alakjában nagyon jól nyomon követhető a változás, amelyről szó van. Ő az őrzője az égnek és a földnek, és hozzá kötődik az átjárók őrzése is. Átjáró az ég és föld, az élők és a holtak, fény és sötétség között. Hatalma ezért kiterjedt az alvilágra, a mágiára, az útkereszteződésekre, ajtókra, kapukra, minden olyanra, ami átvezet két világ határán. Kultusza – ahogyan az emberek élete is – változott és közben összeolvadt sok ismert istennel és istennővel.

Hekaté ugyan csak egy bizonyos, bár meglehetősen széles körű felhatalmazással bír, de benne még ott van az asszony-teljesség ősi hite. Többnyire hármas testben ábrázolták, minden egyes alak kezében sajátos tárgyakkal. (6. kép)

6. Hekaté hármas alakban

A képen baloldalt látható Hekaté alak egyik kezében egy lángoló, a másikban egy parázsló fáklyát tart. A fáklyák utalnak Hekaté otthonosságára a felső, nappali és az alsó, éjszakai világban. Világítanak, amikor sötét van, mert Hekaté ereje abban a látásban gyökerezik, amellyel be tudja világítani a sötétséget.

Hekaté második alakjának kezében ott van a kígyó és a tőr. A kígyó a mélység, a nedvesség szimbóluma. Egyszerre jelképezi mérgével a gyógyítást és a halálokozást. Képes a bőrét levedleni és újat növeszteni – átalakul, ahogyan a Hold, nem véletlenül tartják holdállatnak. Az újjászületésen keresztül kötődik a fényhez, a világossághoz, miközben az alvilág sötétjében is otthon van. Létezése maga a véglet, a fény és a sötétség, az ellentétek egymásmellettisége, így teljes, ahogyan a világ maga.

Az istennő másik kezében tartott tőr jelzi, hogy hatalmában áll ölni, vágni, elválasztani, lemetszeni. A férfiak kardjának női megfelelője ez, kicsi, de ugyanúgy halálos.

Hekaté harmadik alakja kulcsot és kötelet tart.[18] A kulcs jelképezi a nappali és az éjszakai világ közötti átjárás lehetőségét. Mindkét irányba működik, ki is nyithatja, hogy átjárható legyen, de be is zárhatja, hogy megakadályozza az átjutást egyikből a másikba.

Hatalmának lényegi vonása, hogy ő dönti el, kinek nyitja ki az ajtókat az elzárthoz, a rejtetthez. Milyen utakat tár fel, melyeket zár el az illetéktelen megismerés elől: mert kulcsa van a misztériumokhoz, a varázslathoz, a mágiához.

A kötél is több jelentésű szimbólum: Hekaté nyomán megtaláljuk a varázslóasszonyok, majd a későbbi bábák és boszorkánynak nevezett gyógyító-ártó asszonyok varázslatos tudásának jelképeként. Ez az oldás és kötés – a gyógyítás és a gyilkolás, a segítés és az ártalom kettős mezsgyéjén való egyensúlyozás képessége. Félelmetes adomány, ha valaki mindig tudja, mi kell az életben maradáshoz és mi kell a halálhoz. Nem véletlenül néztek tiszteletteljes gyanakvással azokra, akik ismerték a természetben előforduló némely növény mindkét arcát, a gyógyítót és a gyilkolót.

Hekaté hármasságában megőrződött a nő valamikori teljességének képe, amely a Hold fázisaihoz hasonlóan változó, de még egyaránt magában foglalja a nappalt és az éjszakát is. Bár az idők folyamán mindegyik sajátos jelleget kapott, önállósodott és külön istennővé vált, de Hekatéban mégis egyként, egybe nőtt testként ábrázolták. Itt még a nőhöz, mint egészhez hozzátartozott a sötét és a világos, az éjszakai és a nappali tudás egyaránt.

Hekaté nappali és éjszakai útja hasonló az asszony méhében növekvő magzatéhoz: először a sötétségben, majd a fényben létezik, bentről halad kifelé.

A teremtésmítoszok egy részében asszony szüli a világot, benne növekszik, ő hordja ki. A kint és a bent a nőben találkozik, látása, tudása is egyszerre belső – isteni és külső – emberi. Éppen ezért benne egyesül a vertikális és horizontális. Összeköti az istenit az emberivel, az égit a földivel, a fényt a sötétséggel, a kintit a bentivel. Az asszony megéli a testében élő magzattal a fény hiányát, majd a szüléssel/születéssel a fényre kerülést. Úgy képzelhetjük el ezt legjobban, ha állapotnak látjuk, nem folyamatnak. Mintha egyszerre történne minden, kivéve az idő dimenziójából, időtlenül és örökké valóan. Létezése analóg a világmindenséggel – minden, ami a világban történik, benne is történik. Ez a nyitja annak is, hogyan közvetítheti a völva, a látóasszony a teremtést és a világ végét: egyszerre látja kívülről és belülről a történéseket, az időt.

Asszony-Hold

A Hold alakjának változásait követve három alapvető női minőség tűnik elénk: az első a szűz, a növekvő Hold után; az anya