Szűcs Dóra

Szivarfüst és vanília

Szűcs Dóra

Szivarfüst és vanília

Jelenetek Leni Riefenstahl és Balázs Béla
szerelméből

ATHENAEUM

A történetet Leni Riefenstahl és Balázs Béla

karaktere ihlette

Copyright © Szűcs Dóra, 2024

Copyright © Athenaeum Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

athenaeum@lira.hu

ISBN 978-963-543-438-1

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektor: Aranyossyné Bondi Judit

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Egy különös reggel

1938 tele, Moszkva

„Egyen rendesen!” A szép, kacskaringós betűkkel írt felszólítás kettéhajtott, sárgásbarna papíron áll az asztal közepén. Egy másik, katonásan mellé állítva: „Tegyen mézet a teába, amikor meghűl!” Látszik, gondos kezek helyezték oda, hogy a címzett biztosan megtalálja. Pokoli rendetlenség jellemzi az egész szobát: hamutál szétszórt szivardarabkákkal, a padlón egy üres konyakospohár, összevissza papírhalmok, pormacskák enyhe szellőt várva, ugrásra készen, hogy mindenre rátelepedhessenek.

A polcokon viszonylagos rend uralkodik. Valamikor egy értő női kéz rendszerezte, és azóta nem nyúlt hozzá senki. Esküvői fotó egy boldog párról, a nőről készült portré mellett kissé megfakult jegygyűrű. A szoba falán színházi és filmplakátok. A kékszakállú herceg vára több formában és méretben is. Egy bankjegy kalandjai. Fortuna négyesfogata. Mindegyiken ott szerepel ugyanaz a név, vastag betűkkel szedve, kiemelve.

Tűleveleit hullató karácsonyi koszorú figyelmeztet a kegyetlen tényre, hogy az ünnepek elmúltak, újabb szürke hétköznapok vették kezdetüket, és a mellette árválkodó menórát sem kéne már itt tárolni. Egy sarokban felejtett pezsgőspohár némi kihágásról árulkodik.

Nyílik az ajtó, egy kócos, zilált férfi, kezében gőzölgő kávéval, elindul az íróasztal felé. Bézs köntöse fellibben menet közben, kilátszik alóla kék csíkos, ételmaradékokkal díszített pizsamája. Úgy fest, mint aki nagyon hosszú, kimerítő álomból ébredt. Végigtrappol a szobán, és idegesen dús hajába túr. A borbély által fésült tökéletes választék nyoma már alig látszik, az itt-ott előbukkanó ősz hajszálak tapintatosan árulkodnak viselőjük koráról, mégis, alaposabb megfigyelés után tűnhet csak fel, hogy már az ötvenes évei közepét tapossa.

Először az írógépben felejtett papírra, majd a mellette álló halomra néz. A konyakospohár és a hamutál mellett kis levél hever, rajta a címzés: „Művész úrnak tisztelettel!” Egy jól irányzott mozdulattal az egészet lesöpri, az átmulatott éjszakák, bemutatók és tivornyák emlékei egymás után zuhannak a papírkosárba és a padlóra. Elhelyezkedik a székben, az írógépből kitépi a papírt, ceruzával jelölgetni kezdi a számára nem tetsző részeket a szövegben. Egyre dühösebben húz ki egész bekezdéseket, majd keresni kezd valamit egy másik, látszólag teljesen kaotikus halomban. A széken, a polcon és a padlón nem is véletlenszerűen vannak a papírok elhelyezve, inkább egyfajta logika szerinti „rendben”. Türelmes megfigyelés kell ahhoz, hogy észrevehetővé váljon a rendszer a rendszertelenségben: a kisimított, az enyhén és a teljesen összegyűrt lapok egészen mást jelentenek. Kidobni biztosan nem szabad semmit. Csengetnek.

A férfi tovább keresgél, tudomást sem véve az ajtó előtt állókról. Újból csengetnek, most már ingerültebben. Örömmel emel ki a papírhalomból egy lapot, gyorsan átfutja. Csak még ezt a sort, ezt, amelyet olyan régóta keresett! Körbenéz a lakásban, mintha lenne rá bármi esély, hogy valaki más nyissa ki az ajtót. Az olyan hétköznapi látogatókat, mint a postás vagy a kéményseprő, egyáltalán nem ő szokta intézni. Azt sem tudja, mit kell csinálni, ha jönnek.

Most már dörömbölnek is. Miért olyan biztosak benne, hogy itthon van? Csörömpölés hallatszik, valószínűleg betört a bejárati ajtó ablaka. Valaki nagyon vágyik a társaságára.

Két, szürke egyenruhás katona áll vele szemben, egyikük ökle még a levegőben, amikor a férfi kérdőn rájuk villantja a szemét. Szó nélkül egy papírfecnit adnak át neki. Olvasni kezdi, közben az egyik katona beljebb nyomakodik, és az oldalán pihentetett fegyverrel enyhén, de jól érezhetően meglöki őt. Kérdezni akar valamit, de a másik tekintetéből azt olvassa ki, jobb, ha nem teszi. A férfi, akin most kimondottan idétlennek hat a hanyagul összefogott köntös, tétova lépést tesz hátrafelé, de a fegyver ismét oldalba böki. Leemeli kabátját és kalapját a fogasról, bizonytalan mozdulatot tesz a táskája felé, de megtorpan, majd inkább a folyosóra lép. Az egyik katona becsukja az ajtót. Az a pár üvegdarab, ami még ép maradt az alsó ablaktáblában, hangos robajjal törik szét a padlón. A szomszéd a hangra felfigyelve kiles az ajtaja ablakát takaró függöny mögül. A fe´rfi ke´rdőn ha´trane´z, miko¨zben kaba´tja övét hu´zza meg a dereka´n. A szomsze´d szeme egy pillanatra megakad az o¨ve´n, de azonnal elbu´jik a gyorsan behu´zott fu¨ggo¨ny mo¨go¨tt.

– Ne törődjön ezzel, haladjon – böki meg ismét a fegyverrel a katona. – Igazolnia kell, hogy minden számlája be van fizetve és hogy a lakás ingóságaival el tud számolni.

– Tudják egyáltalán, hogy ki vagyok?

Az egyik katona rágyújt egy cigarettára. A lakástulajdonos egy pillanatra megáll, visszanéz a törött ajtóra. A ház lakói a sötét függönyök mögül riadtan figyelik a köntösben-papucsban távozó alakot. A két szomszéd, akikkel a gangon elhaladva összenéznek, mintha elégedetten pillantana egymásra. A férfi fejében megfordul a gondolat, hogy talán ők jelentettek valamit. Biztosan kell nekik a lakás. Az övék egy szoba-konyha, a folyosón lévő mosdóval, ahol télen megfagy a víz a csapban. Ilyenkor nehezebben alszanak el a ház lakói, mert nem hallani a csöpögés visszhangját a falak között. Érdekes, mikhez tud hozzászokni az ember.

Némán lépnek ki a házból a ködben úszó utcára. A katonák rutinos mozdulatokkal a hátsó ülésre ültetik a férfit. Az autó füstcsíkot húzva halad a reggeli forgatagban. A fogoly – így tekint magára – feszülten figyeli az utat, mintha meg akarná jegyezni, hogy később hazataláljon. Először a különféle hirdetőoszlopokra írt üzeneteket veszi észre. „Éljen a Vörös Hadsereg, a proletárforradalom fegyveres különítménye!” „Minden Komszomol-tag sajátítsa el a harcászati technikákat!” „Éljen a munkás-paraszt Vörös Hadsereg!” „Hűséges őre a szovjet határoknak!”

Az utolsó plakáton mélyen elgondolkodik. Vidám katona néz szembe vele a fegyverét markolva. Minek örül ez a fiú? Minden piros, fekete és fehér a plakátoktól. A szürke utcákon jégcsapok lógnak a falakra fagyott plakátok elé, amik, úgy tűnik, örökre ott maradnak. „A békés társalgás hívei vagyunk, üdvözöljük a nemzetet, de képesek vagyunk szembeszállni mindenféle provokációval!” Csak remélni tudja, hogy őt nem tekintik provokátornak.

Több munkaközvetítőt is lát, ahol férfiak és nők tömege álldogál tanácstalanul. Az eldobott cigarettacsikkek növekvő halma arra enged következtetni, hogy igen régóta várakoznak a hidegben. Némelyek ruházata pedig arra, hogy az éjszakát is ott töltötték. Egy férfi magatehetetlenül fekszik a sarkon, szeme lehunyva, lába a mellkasa felé húzva. Él még? Vagy megfagyott?

Érzi, jobb, ha nem kérdez semmit, mégis elmondhatatlan kényszer feszíti, hogy megtudja, mi olyan fontos, hogy kirángassák a lakásából egy szál köntösben. A kávét sem itta meg, és sejti, hogy ezért később nagy árat fizet. A halántékában lüktető enyhe fejfájás legalábbis erről tanúskodik. A két katona csendben ül egymás mellett, egyikük még egy ásítást is elnyom a gallérja mögött.

Az autó megáll egy óriási lépcsősorral ellátott, hatalmas épület előtt. A lépcsősor tetején Sztálin szigorú tekintettel álló szobra parancsolja alázatra az érkezőket. Úgy emeli magasba a kezét, mintha valami rettentő fontos döntést hozna éppen nemcsak a földi, de egyenesen a világegyetemet érintő kérdésekben. Elindulnak felfelé, a férfi próbálja tartani a lépést a szürke egyenruhásokkal, de így is megbotlik párszor, mire az egyik katona fájdalmasan megszorítja a karját.

A fogvatartók tisztelegnek a bent lévő őrnek, amikor a szemükbe néz, ő pedig a kényszer hatására motyog valami „örvendek a szerencsének”-félét. Egyáltalán, minek köszönt nekik? Rá se hederítenek. Ha megfordulna és elfutna, lelőnék? Papucsa mókásan csoszog a márványpadlón, miközben mellette a csizmák hangosan jelzik jelenlétüket. Az emelet előterébe érve megpillantja a mérnöki pontossággal középre helyezett Sztálin-portrét. Mesterien megkomponált kép. A távolba révedő, atyáskodó államférfi képe, aki pontosan tudja, mi kell az ő népének. Azt is, kiket kell elfogni és áthurcolni a városon. Vajon hány emberrel csinálták már végig? Mindenki egyetlen szó nélkül tudta, mi a feladat.

Van egy ember, akinek az a munkája, hogy ehhez hasonló épületekben akkurátus pontossággal kihelyezze a képeket. Kitalálja, hova tegye, ott kiméri a helyét, megnézi, hogyan esik rá a fény és a többi, és a többi… Ez az ember talán nem tudja, mennyire fontos munka az övé. Vagy épphogy nagyon is tisztában van vele.

A katonák kinyitják a portré melletti ajtót, összecsapják a bokájukat, biccentenek, és szinte belökik a szobába, ahol egy másik katona lép hozzá. Ő finomabban fogja meg a karját, és a helyiség közepén álló szék felé int. Miért nem beszél hozzá senki? Mert akkor emberszámba kellene venniük.

Leül. Szemben egy hosszúkás asztal, mögötte egyelőre senki. Ezek az emberek nem is tudnak beszélni. Nincs rá szükségük. Kit érdekel ilyen esetben egy főnév vagy egy helyhatározó? A karhatalom nyelve univerzális. Bár elhozta volna a jegyzetfüzetét! Egyszer írni kéne erről valamit. Egy pamfletet vagy kolumnát. Most az is a lakásban hever, valamelyik kupac tetején. De melyikén? Miért nem jut eszébe? Mindig, minden papirosról pontosan tudja, hol van. Nyílik a kissé nyikorgó, barna ajtó, és elegáns, kerek szemüveges férfi lép be rajta.

– Berija elvtárs!

Az ajtó mellett álló őr olyan hirtelen vágja magát haptákba, hogy a férfi összerezzen. A katona elveszi Berija aktatáskáját, óvatos mozdulatokkal megszabadítja a kabáttól és a sáltól, gondosan ügyelve arra, nehogy hozzáérjen. Berija megigazítja a zakóját, és egy pillanatra kilátszik a nyakkendővel semmilyen összhangban nem álló nadrágtartója. A csíkos pizsamás férfi elégedetten nyugtázza, hogy a hízékony és kopaszodó elvtárs pont úgy rejtegeti előnytelen tulajdonságait, mint ő a foltos pizsamáját. Már-már egyenrangúnak érzi magát vele. Mélyen a másik szemébe fúrja a tekintetét. Az szenvtelen arccal állja, mintha a szemüvege vastag üvege minden ilyen támadást képes volna visszaverni.

Dossziét vesz elő, a madzagot körkörös mozdulattal, akkurátusan tekergetni kezdi rajta. Üres papírlapot és töltőtollat tesz maga elé. Egy pillanatra sem néz fel.

– Neve?

– Balázs Béla.

Berija kerek kis szemüvege fölött egy pillanatra élesen ránéz.

– Teljes neve?

– Bauer Herbert Béla.

Az elvtárs arcán elégedettség suhan át.

– Született?

– Nincs az aktámban?

Berija akkurátusan felteszi a töltőtoll hegyére a kupakot, egy fotót emel ki a dossziéból, és megfontoltan az asztal másik végébe tolja. Még így is túl messze van ahhoz, hogy jól lehessen látni: Béla szemüvege otthon maradt. Berija ad neki egy kis időt, hogy tanulmányozza a képet. A fotó fiatal, ellenállhatatlanul vonzó nőt ábrázol, amint hevesen magyaráz valamit egy forgatás szünetében. Mögötte, a kamera mellett egy férfi, akinek a szakállára ráfagyott a dér. Egy nő, aki fekete pokróccal próbálja felmelegíteni magát. Egy másik, vörös hajún kötött sapka. A háttérben ködlepte hegycsúcsok magasodnak.

Berija az ujjbegyeit masszírozza.

– Hogyan ismerte meg ezt a nőt? – Az orosz szavak úgy kopognak a fogai közül, mintha kis kavicsokat rágcsálna.

Béla egy szót sem szól. Még mindig nem érti pontosan, mit akar tőle az állambiztonsági szolgálat vezetője, de valamiért úgy érzi, hogy ezt a menetet már azelőtt elvesztette, mielőtt elkezdődött volna. Vagy már évekkel ezelőtt, amikor a nőt megismerte. Na, ezt hívják halálos szerelemnek! Miért jutnak eszébe idétlen viccek egy ilyen helyzetben?

– Maga készítette ezt a képet, nem igaz? – Berija érdeklődve fürkészi az arcát. Most egészen emberien hat. Kíváncsi, nyitott, válaszra vár.

A köntös alól kikandikáló pizsama hirtelen elviselhetetlenül kényelmetlenné válik Bélán.

– Értette a kérdést? Tudom, hogy tökéletesen beszéli a nyelvünket.

Béla lassan bólint, közben szélsebesen dolgozik az agya. Mit mondjon? Hazudjon? Vagy már minden le van játszva, és csak szórakoznak vele? Évek óta nem látta a nőt. Tudja, mit csinál. Azt is tudja, hogy kivel. És talán ő az egyetlen az egész világon, aki tudja, hogy miért.

Berija türelmesen hallgat vele szemben, mintha olvasna a gondolataiban. Teljesen mindegy, mit válaszol, úgyis tudja, mi az igazság. Ekkor odakint elered az eső. Pár perc múlva erős penészszag csapja meg az orrukat, majd az ablak mellett kis tócsában gyülekezni kezd a plafonról becsöpögő víz.

Csipp-csepp, csipp-csepp! Szép, szabálytalan ritmusban. A titkosszolgálat vezetője lassan a plafonra emeli a tekintetét, majd dühösen a katonára sandít, aki hirtelen magához térve az ablakhoz lép, és a lábával pár centivel arrébb tolja az ott árválkodó, üres fémvödröt.

Az eddig tompán puffanó esőcseppek most hangos kondulással, idegesítően felerősítve pattognak. Beriját ez nyugalommal tölti el, a katona rezzenéstelen arccal visszaáll a helyére, Bélának pedig eszébe jut az otthoni, folyosó végi csap.

Csing-cseng, csing-cseng! Van egyfajta harci ritmusa az egésznek, mintha egy vízi hadsereg közeledne kintről. Vagy fentről, mert idővel – ha továbbra sem képes megszólalni, és senki nem tesz semmit – az a veszély fenyeget, hogy rájuk szakad az egész, beázott tetőrendszer.

– Maga jó volt matematikából?

Béla zavartan néz az elvtársra. Hogy jön ez most ide?

– Igen, miért?

– Ismeri azt a kifejezést, hogy reciprok?

– Valami rémlik – válaszolja, és közben lázasan kutat az emlékeiben. Vajon hova vezethet a beszélgetés?

– Azt a számot nevezzük egy másik reciprokának, amivel megszorozva az eredmény egy lesz. Maga is tanult latint, tudhatja, a szó kölcsönösséget jelent. Magyarul két szám szükséges ahhoz, hogy egy egészet alkosson, és ezek egymás inverzei lehessenek. Multiplikatív inverznek hívják.

– Értem – néz maga elé összezavarodva Béla. Tényleg jó volt matekból, de hol van az már.

– Persze kivételt képez a nulla, mert arra ez nem érvényes. Maga nulla?

– Tessék?

– Maga nullának tartja magát vagy inkább inverznek?

– Ööö… ha választhatok… akkor inkább...

– Én is így gondoltam. Így már mindjárt más. Végre egy nyelvet beszélünk! Tudtam én!

Berija magához képest vidáman elővesz két kis poharat, és vodkát tölt bele. Először az egyiket issza ki, majd gyors mozdulattal a másikat. Hátradől a székben, majd hirtelen előrehajol, és gyorsan elhadarja a következő kérdést.

– Sokal küldte magához ezt a nőt?

– Mondhatni. – Béla az előbbi matekleckétől kissé nyugodtabb

– Igen vagy nem? – kérdezi ingerülten Berija. Most akkor ez lesz? Hangulatingadozásokkal fog manipulálni? Vagy tényleg ilyen?

– Tulajdonképpen kicsit leegyszerűsítve ez történt.

– Maga tudta, hogy ez a Sokal zsidó?

A férfi ismét Berija szemébe néz. Mire megy ki a játék?

– Persze hogy tudtam.

Az elvtárs lassan letekeri a toll kupakját, és jegyzetelni kezd.

– Azt is tudta, hogy viszonya volt Fräulein Riefenstahllal?

Béla arcán hirtelen düh és féltékenység fut át. Láthatóan nem új számára, amit hallott, viszont képtelen arra, hogy az érzést leplezze. Az elvtárs fel sem néz.

– Szóval tudta. – Berija láthatóan élvezi a helyzetet. Az információ egyáltalán nem releváns, de pillanatnyi örömöt okoz neki érzékelni a Béla arcán átsuhanó hullámokat.

– Igen, tudtam.

Berija, habár nem tudja eldönteni, hogy a másik hazudik-e, szemöldökét felhúzva elmosolyodik.

– Csodás! Remekül haladunk! Maga már akkor is elismert író volt…

Lassan előcsúsztat a táskából egy aktát, és lapozgatni kezd a jegyzetei között. Szándékosan kerüli a szemkontaktust, mintha lényegtelen apróságról lenne szó csupán. Béla furcsa nyomást érez, eszerint tehát van aktája. A nyomás erősödik, érzi, hogy nehezen kap levegőt. Most szívrohamot fog kapni? Berija kiélvezi a hosszan tartó pillanatot.

– Herr Balázs! Kérem! Minek állt szóba ezzel a nővel? – A „herr” szót olyan éles akcentussal ejti, hogy egészen biztosan csak Bélát akarja vele idegesíteni.

Balázs Béla ekkor arra gondol, sokat ér az elismertségével, az írósággal, a valaha elkészült összes művével, ha mégis itt kell ülnie egy szál pizsamában egy hideg, beázott helyiségben, miközben a szívroham kerülgeti, ez az alak pedig kéjes elégedettséggel nézi mindezt. Úgy érzi, mondhat bármit, a végkimenetelt tekintve teljesen mindegy. Vesztésre áll.

Kék fény

1938 ősze, Berlin

Az éles fényű vetítőgép berregése betölti az üres termet. Egyetlen ember ül csak a nyolcadik sor közepén, jegyzetfüzetét az ölében tartva. Szemmel láthatóan egyáltalán nem zavarja a zaj, kizárólag a képre koncentrál, amin ő maga látható. A vásznon a Kék fény című film egyik jelenete fut, amiben két szikla között mászik fel a hegyre. Fedetlen lába, vonzó, nőies alakja makacs ellentétben áll a zordon sziklák brutális szögletességével. Olyan erősen koncentrál a képre, hogy még a nyelvét is kidugja közben. Egy rakoncátlan, szőke tincs az arcába hull. Kiveszi a szürreálisan nagy méretű csatot, ami összefogja a haját, és egyetlen mozdulattal megigazítja a frizuráját. Hanyag elegancia árad belőle, az a fajta, amit mások, ha ezer évig gyakorolnának, se tudnának leutánozni.

Egyenruhás férfi lép a terembe, egyenesen a nő felé tart, a karszalagján lévő szvasztikáról a vászon fénye erőteljesen vetődik vissza. Amikor mellé ér, közel hajol, és a fülébe súg valamit. A nő türelmetlenül feláll, felveszi a székre dobott blézerét, gondosan gombolni kezdi, közben továbbra is a vásznat nézi. Szőke haján élesen csillan a vetítőgép hideg fénye, már-már fehérré varázsolja.

Elindulnak kifelé, de ő továbbra is a kijáratnak háttal halad. Az utolsó pillanatig figyeli a filmet, amely egyszer csak megszakad, a filmszalag hangosan zakatol a gépben. Felnéz a mozigépész ablaka felé, de a helyiség mostanra már üres. A katona tisztelettudón kinyitja előtte a moziterem ajtaját. Dühösen lép ki rajta. Némán gyalogolnak az üres folyosón, amelyet körös-körül filmplakátok borítanak: Az akarat diadala, A hit győzelme, a Nürnbergi ünnep és az Olimpia 1–2. A képeken hatalmas betűkkel az alkotó neve: Leni Riefenstahl. Az egyikre még fényképet is tettek róla, külön kérésre, amit ő maga választott ki, nagy gonddal. Forgatás közben készült a kép, a kamera mögött helyezkedik el, épp előremutat, mint egy igazi, határozott vezető. Az ilyesmit szereti a nép – érveltek a propagandaminisztérium emberei. Az a rakoncátlan szőke tincs, ami az előbb gondot okozott, a képen is épp a szemébe hull.

Az egyenruhás férfi szemérmesen halad hol előtte, hol mögötte, egyébként is bódultan a látványától, de a finom vaníliaillat, ami körüllengi, növeli a hatást. Szórakoztja a tény, hogy a katona nem mer a szemébe nézni. Rámosolyog, mire a férfi ismét lesüti a szemét.

A folyosó végén lenyűgöző, kézzel faragott faajtóhoz érnek. Se felirat, se tábla nincs rajta: aki idejött, pontosan tudja, kit talál a túloldalon. A katona óvatosan bekopog, majd szélesre tárja az ajtót. A nő azonnal belép.

Egy másik katona áll őrt a teremben, karlendítéssel köszön nekik. A belépő kiskatona is kart lendít, a nő csak rájuk mosolyog, és leül az egyik karosszékbe. Az őr vár egy kicsit, biccent, majd távozik. Ismét ketten maradnak.

– Kávét, Fräulein Riefenstahl? – A katona az egyik nagy ablaknál lévő zsúrkocsihoz lép, és alázatosan pillant a nőre.

Leni a fiúra néz. Fiúra, mert férfinak csak jóindulattal lehetne nevezni. Ártatlan, szőke, angyali arc és rajongó tekintet. Jól ismeri ezt a típust. Zsebre teszi, megeszi reggelire. Ennek a fiúnak fogalma sincs, hogyan kell bánni egy olyasfajta nővel, mint ő. Úgy érzi, mondhatna bármit, már azzal megrontaná szegényt.

– Igen, kérek.

A fiú szöszmötöl a kávéskészlettel, remeg az egész tálca, zörögnek a csészék, ahogy a karosszékhez ér. Egész közel hajolnak egymáshoz, a nő megérzi a katonai mosópor illatát. Jól ismeri a forgatásokról, egészen meg is szerette, orrfacsaró egyszerűsége szép emlékek sorát idézi fel benne.

A fiú a kezébe veszi a cukortartót, Leni elmosolyodik és bólint. Egyébként csak egy cukorral issza a kávét, de nem akarja zavarba hozni szegényt, amikor a másodikat rakja bele. A fiú tétován egyensúlyoz a cukorral a kávé felé, ügyelve, nehogy a nő ölébe ejtse. Hogy mindezt a vaníliaillat, a nő látványa vagy a hírneve teszi-e, nem lehet pontosan tudni, de a hatás nem marad el.

A kockacukor buggyanva elmerül. Leni finom mozdulattal jelzi, hogy elég lesz, mielőtt a fiú beletenné a harmadikat is.

– Megengedi, hogy mondjak önnek valamit?

Leni most először őszintén elmosolyodik.

– Nagy tisztelője vagyok a munkásságának. Mondhatnám, a rajongója.

– Valóban?

– Ezt az újat is alig várom már!

– Milyen kedves.

Leni nem bírja visszafogni magát. Muszáj kicsit játszani. Keresztbe teszi a lábát, és kivesz egy szál cigarettát. A fiú átadja neki a kávét, és egy gyufával szerencsétlenkedik, ami az istennek sem akar meggyulladni. Már gyöngyözik a homloka idegességében, amikor Leni közelebb húzódik hozzá, és a homlokáról aláhulló szőke tincs a fiú kezét éri. Vár.

Hamar megunja, és kiveszi a fiú kezéből a gyufaszálat. Nagyot suhint, a cigarettavég parázslani kezd. Lassan kiereszti a füstöt a plafon felé.

– Melyiket látta már?

– Mindet. – A fiú arcán csodálat. – Többször is. Ön is szerepel majd ebben, ugye?

– Természetesen.

– Mikor lesz a bemutató?

Leni megcseréli keresztbe tett lábait, és a katonára néz, aki nagyot nyel, majd leül az egyik fal melletti székre.

– Hamarosan, kedvesem, hamarosan.

Leni unatkozást mímelve kinéz az ablakon. Vajon mit fog csinálni ez a fiú a mozi sötétjében, amikor meglátja őt, ahogy kis szoknyájában mászik fel a sziklán, és a combja kivillan egy pillanatra? Egyáltalán nem zavarja a gondolat, világéletében szeretett a férfivágy középpontjában állni. Természetes. Viszont most más dolga lenne.

– Mikorra várható? – int a cigarettájával. A fiú észbe kap, elveszi a hamutálat az íróasztalról, és a dohányzóasztalra helyezi, Leni elé. – Úgy értem, meddig kell várnom?

– Bármelyik pillanatban itt lehet – mondja felegyenesedve a katona, mire nyílik az ajtó, és belép egy feltűnően sovány, keskeny ajkú ember, elegáns öltönyben, náci karszalaggal. A fiú kart lendít, a másik viszonozza, Leni viszont nem reagál. Továbbra is a karosszékben ül, mélyen leszívja a füstöt, és kettőjüket nézi szórakozottan. A most érkezett magas beosztású férfi látszólag neheztel rá emiatt. Nagy levegőt vesz, átmegy a szobán, szélesre tárja a bejárattal szembeni szárnyas ajtót, és int Leninek, hogy kövesse.

– Szellőztessen ki – parancsol a katonára, és becsukja maga mögött az ajtót. A szépen berendezett irodában Leni azonnal az egyik karfás székbe ül. Nyugalmat és vidámságot erőltet magára, de látszik, hogy gondolatai messze járnak. A férfi valami hosszú téma fejtegetésébe kezd, amihez se kedve, se ideje nincs. Le akarja tudni minél előbb ezt az ostoba játszmát, amibe keveredett. Megint csak a felsőbbrendűségét akarja éreztetni vele? Néha egészen megsajnálja ezt a kisembert. Annyira igyekszik.

– …bár látszik, hogy sokat fejlődött azóta.

Ajjaj, befejezte. Vajon miről beszélt? Elmosolyodik.

– Köszönöm.

– Volt kitől tanulnia.

A férfi kihúzza magát, egyértelműen arra céloz, hogy Leni neki köszönheti, amit elért. A nő érzi, hogy a másik nem elismerést, hanem behódolást vár. Ezt viszont sosem fogja megkapni.

– Ha időm engedi, majd bemutatom magának is – szúr oda egyet valami régebben tartó játszma részeként.

– Milyen kedves. – A megjátszott negédesség egyáltalán nem áll jól a férfinak. – Még egy kis kávét? – Épp felemelné a telefonkagylót, de Leni leinti.

– Köszönöm, nem. Reméltem, hogy nem töltök itt túl sok időt. – Fölénye megkérdőjelezhetetlen.

– Higgye el, a saját érdekében hívattam ide.

Leni alig hallhatóan sóhajt. Nehezére esik elhinni, hogy ez az alak bármit is mondhatna az ő érdekében. Időpocsékolásnak érzi az egészet. Amióta ismeri, folyamatosan csak azzal van elfoglalva, hogy őt elnyomja.

– Hallgatom.

– Harry Sokal neve mond magának valamit?

– De hiszen tudja. A producerem volt. – Leni unja, hogy a férfi megint a filmje iránt érdeklődik. Feltűnően szeretné tudni, hogyan hozta létre.

– És zsidó.

Leni felkapja a fejét, a jobb szeme alatt enyhén megrándul egy ideg, mint mindig, amikor úgy érzi, elveszíti az irányítást. Kevés dolgot gyűlöl ennél jobban. Még a gondolat is zavarja, hogy a férfi esetleg észrevehette. Dühösen végigméri.

– Nem volt a homlokára írva, hogy micsoda. Engem pedig nem érdekelt. Látom, maga viszont nagyon kíváncsi.

– Ne személyeskedjünk, kérem! Maradjunk a hivatalos hangvételnél!

A férfi megkerüli az íróasztalt, és Lenihez lép. Fentről tekint le rá, így is éreztetni akarja vele a hierarchikus rendet. Ezt a nőt be kell törni. Így vagy úgy.

– Nem azt mondta, hogy csak beszélgetni szeretne?

Leni közelebb hajol, de a férfi mindvégig megőrzi látszólagos nyugalmát, és rezzenéstelen tekintettel néz a szemébe. Mintha egyáltalán nem érdekelné se Leni, se semmi, csak a munkáját végezné. A nő, bár érzi, hogy a szópárbajban nem maradhat alul, azt is tudja, hogy a kisugárzásával mindenkit rabul tud ejteni. Kivéve ezt a férfit. A varázslat nem működik, és pontosan tudja, miért. Ez az alak csak arra vár, hogy a sáros cipőjével eltaposhassa, és éreztethesse, ki az úr a háznál.

– Beszélgetni, de hivatalos keretek között. Bár tudom, hogy maga nem ehhez szokott.

Ez övön aluli ütés, Leni lenyel egy dühös sóhajt. Úgy érzi, sarokba szorítják, de ebben már rutinja van. Nő, magas pozícióban. Mit gondol, hogy jutott idáig? Bár igazság szerint pontosan tudja, mit gondol a másik.

– Ugye tudja, hogy nem utasíthat semmire? Azt csak egyvalaki teheti.

Leni a táskájában kutat, cigarettát vesz elő. A férfi felemeli a hamutálat, és elé tartja.

– Egy igazi német nő nem dohányzik.

Leni elfintorodik, lassan leengedi a cigarettát, és a hamutálba helyezi. Azért arra gondosan ügyel, hogy közben a cigaretta sértetlen maradjon. A férfi mindezt sokatmondó mosollyal nyugtázza.

– Szeretné, ha bemutatnák a filmjét, igaz?

– A kancellár tudja, hogy itt vagyok? – Leni erőteljesnek szánja a kérdést. A kancellárral való kapcsolatával ritkán él vissza.

– Nem kéne ilyen apró-cseprő ügyekben zavarnunk. Fontosabb dolga is van ennél.

– Ó, én máshogy gondolom.

– Egyikünk sem szeretné, ha az új bemutatót beárnyékolná egy makacs pletyka, amely nem vet jó fényt sem magára, sem a pártra. Persze el is felejthetjük az egészet… Önnel együtt.

Leni hátradől a székében, a férfi pedig tárcsáz, és fennhangon utasításokat kiált a kagylóba. A hangja ilyenkor felugrik egy oktávot, és az ellenkező hatást váltja ki, mint amit szeretne. Mégis működik, hisz itt van, és ő adja az utasításokat. Leni talán téved? Ez nem zavar mást, csak őt?

Rögtön kopognak az ajtón, és ismét a kiskatona lép be, karja alatt plakáttekercsekkel. Az íróasztal felé indul, de nem bírja megállni, és a tekintete találkozik Leniével. Zavarba jön, leteszi a csomagot.

– Ahogy parancsolta, uram!

Szalutál, és gyorsan kimegy az irodából. Leni mosolyogva néz utána.

– Élvezi, amikor egy férfi zavarba jön magától, igaz? – A férfi úgy szemléli a jelenetet, mintha direkt a kedvéért csinálnák.

Leni feláll, megkerülné az asztalt, de a férfi egy kézmozdulattal leinti.

– Kérem, üljön vissza.

Tollat vesz a kezébe, és tudományos pontossággal vizsgálni kezdi a képen lévő részleteket. Hosszú percek telnek el így. Leni láthatóan egyre idegesebb, a férfin viszont látszik, hogy elemében van. Piros tollával szenvedélyes mozdulatokkal húz át részeket, bizonyos dolgokat bekarikáz, és kis jegyzeteket gyárt mellé. A plakáton a film reklámja, ami alá Leni nevét írták, meglehetősen nagy betűkkel. A férfi bekeretezi, és odaírja, hogy vegyék kisebbre.

– Haladjunk szép sorjában – töri meg végül a csendet. – Ha azt akarja, hogy később is tényező maradhasson, egy-két dolgot rendbe kell tennünk maga körül.

Leni már nem titkolja idegességét. Ez a fickó csak feltartja, ráadásul nem tartozik neki elszámolással.

– Itt van például ez a régi film. Újra bemutatják. Hát, így biztosan nem. Tudja, a párt…

Leni eddig úgy érezte, nem érheti baj ebben a székben, bár ennél az embernél sosem lehet tudni. Jobb lesz vigyázni vele. Egyébként sem azért dolgozott ennyit, hogy egy amatőr beleszóljon a munkájába.

– Tudja, mit? Legyünk barátok – folytatja tárgyilagosan a férfi. Leni kényszeredett mosollyal nyugtázza az ajánlatot. – Most, hogy a segítségünkkel ismert és elismert lett, egészen másképp fogják nézni ezt a filmjét. Mi is a címe? Ja, igen. Kék fény. Bizonyára tudja, miért kék.

Leni dühösen néz rá. Most tényleg ő akarja elmagyarázni neki? Ez az ő filmje!

– Megmagyarázom. Holdtöltekor a Hold Föld felé forduló féltekéjét a Nap teljesen megvilágítja, igaz? Ettől gyúl ki a kék fény a hegycsúcson. Ugye, jól mondom?

Leni bólint. Eszerint nem látta a filmet. Hova akar kilyukadni ez a barom?

– Akkor fogadjon el egy jó tanácsot. Sose felejtse el, hogy a fényt a Hold a Naptól kapja. A Nap sugarai borítják be a Holdat, ami megvilágítja a Földet. Ez teszi láthatóvá. Ha ezt megfogadja, a jövőben nem lesz semmi probléma. Nem tudom, hogy világosan fejeztem-e ki magam?

Most az intellektusát fitogtatva akarja kioktatni? Leni tekintete megakad az egyik polcon, amin a férfi és családja, valamint Hitler áll, a háttérben egy vidéki kastéllyal. A gyerekek az anyjuk köré gyűlve, kényszeredetten mosolyognak, de a nő tényleg boldognak tűnik.

– Remek hétvége lehetett – tereli másra gyorsan a témát.

A férfi visszaül az asztalhoz, és folytatja a korrektúrát a plakáton.

– Bánhatja, hogy nem volt ott.

– Dolgoztam – veti oda túl gyorsan Leni.

– Tudom. Én bíztam meg vele.

A férfit nem lehet a kizökkenteni a nyugalmából. Mintha a szokottnál lassabban beszélne, látszik, hogy koncentrál, ahogy egy újabb pontot karikáz be mérnöki pontossággal a plakáton. Hogy tud ilyen tökéletes köröket rajzolni szabad kézzel?

– És Lida hogy van? – Leni szája megremeg, miközben felteszi a kérdést.

Lida, a lengyel színésznő. A zsidó-lengyel színésznő. Leni mutatta be egymásnak őket egy partin, amelyre a példás, ötgyerekes családapa mintafelesége nem tudott eljönni. Csakhogy ebből az egy estéből több lett. A pletykák szerint Lida teherbe esett, azóta pedig eltűnt a városból. Leni tudta, hogy ezzel tizenkilencre lapot húz, de nem hátrál meg, nem fogják megzsarolni. Ártatlan kis kérdés. Hát nem?

A férfi megmerevedik, hátradől, végre sikerült kizökkenteni. Láthatóan zavarja, hogy a nő tud az esetről. Pont ő. Szép lassan rendet csinál az asztalán, ide-oda tologatja a papírokat és a tárgyakat. Eltelik egy kis idő, amíg Leni felé fordul.

– Szerencsésebb lenne, ha együttműködnénk. Így sem lesz könnyű lemosni magáról, hogy volt idő, amikor zsidóktól fogadott el pénzt. Tudja, hová vezetne ez.

A szónoklat végén érezhetően megremeg a hangja, de felsőbbrendűsége megmarad.

– Pontosan tudja, hogy amit elértem, azt a magam erejéből értem el.

– Ebben nem kételkedem. Az eszközei közismerten… kedvesek.

– Akárcsak a magáéi.

A férfi alig leplezett élvezettel, többször áthúzza Sokal nevét a plakáton, míg teljesen eltűnik a piros tinta alatt. Látható elégedettséggel tölti el a gondolat, hogy felidegesítette és megbántotta Leni Riefenstahlt. Újból tud arra koncentrálni, amire kell.

– Herr Goebbels…

– Hagyjuk a formaságokat! Most, hogy tisztáztuk ezt a Sokal-ügyet, értse meg végre, hogy nincs helye kétes nevű alakok között. És akkor térjünk át találkozónk másik témájára.

Leni részben kíváncsian, részben kicsit aggódva várja, hogy kiderüljön végre, miért van itt. Arra, hogy Sokal személye nem fér meg az övé mellett, számított.

– Balázs Béla.

Leni arca hamuszürkévé válik, nyel egyet, öntudatlanul a bejárati ajtó felé pillant, és arra gondol, vajon mennyit tudhatnak róla, mit kell mondania, hogy sikerrel kijusson innen és minél kevesebbet veszítsen.

Goebbels már várta, hogy ezt a varázslatos nevet kimondhassa és figyelje a hatást, amit a művésznőben kelt vele.

A bemutató

1931, Berlin

A hatalmas épület tetőszerkezetét izmos, komoly arcú férfiak tartják. Ebben az épületben vágyak válnak valóra, emberek győzedelmeskednek és halnak meg minden este, álmok születnek és válnak köddé. Az épület maga is ezt hirdetve emelkedik ki a park rendezett, virágos környezetéből.

A hallban káprázatos, monumentális díszítés hirdeti az este fontosságát. Mintha egy várkastélyba lépne az ember, ahol bármikor elveszhet, mégis ellenállhatatlanul vonzzák a rejtett, díszes kis ajtók. A boltívek, amelyekről a borostyán hullik alá, oszlopokkal vannak megtámasztva, mintha csak a növénynek lenne szüksége rájuk, hogy legyen hova feltekerednie. Csak a korlátról lógó plakátok engedik sejteni, hogy ez itt nem a valóság. Ünnep, amin a résztvevők kiválasztottnak, különlegesnek érezhetik magukat, amiért elsőként láthatják, hallhatják, részt vehetnek benne, és talán még őket is megemlítik, amikor majd valaki a visszaemlékezéseiben megírja, hogy ezen az estén milyen fontos dolgok történtek vele.

A plakátokon A kékszakállú herceg vára. Az egyik a férfi főszereplőt emeli ki, szakállas, mély tekintetű, szinte hallani a baritonját, ahogy belemormog az éjszakába. A másik a nőt, aki ártatlan tekintettel néz felfelé, elérhetetlen vággyal. Egy harmadikon hatalmas vár rajza, tornyai sötétbe burkolózva bújnak el a kíváncsi szemek elől, mintha fekete köd nyelné el őket. Balázs Béla és Bartók Béla neve fehéren világlik ki belőle. A grandiózus plakát – amely végül Béla szobájának falán kötött ki – fennen hirdeti a mű fontosságát, egészen biztos benne, hogy az alkotás és vele együtt ő maga is kétségtelenül fennmarad az idők végezetéig.

Az üres hallban vulkánként tör ki a dübörgő tapsvihar, hirtelen tölti be a teret. A percekig tartó ováció, füttyögés és ujjongás ütemesen rázza az épület falait. Lassan hagy alább, ahogy az estélyi ruhákba bújtatott, finom hölgyek és a frakkjukat kénytelen-kelletlen viselő urak kifáradnak a teremből. A kitárt ajtók előtt kezükben tálcát tartó, álarcos férfiak mosolyognak rájuk. Az egyhangú morajlássá összemosodó beszélgetések összességében elégedettségről és elismerésről tanúskodnak, bár az értelmezéssel többeknek gondja akadt.

Béla magabiztosan, lassan és kimérten jelenik meg a lépcső tetején. A fiatal, magával ragadóan lelkes főszereplőnő belékarol, arcán szemérmetlenül csillan fel a siker édes íze iránti vágy, amit most minden kétséget kizáróan meg fog kapni. Már menne is lefelé, de Béla mozdulatlanul áll mellette. Pár másodpercig felméri az alattuk álló, őt méltató tömeget, ami mintha ezt megérezné, hullámszerűen suhan át felette egy érzés, gondolat, s mindenki a lépcső tetején álló párosra szegezi a tekintetét. Ők pedig a kialakuló taps ritmusára kimért léptekkel elindulnak lefelé a lépcsőn. A Béla karján feszengő szőke nő alig bírja visszafogni magát, szíve szerint a tömegbe ugrana, begyűjteni a gratulációkat, elismerő pillantásokat, öleléseket és ígéreteket, amik most következnek, és továbblendítik a karrierjét. Megdolgozott ezért, meg is érdemli, miért nem lehet azonnal az övé? Itt lépked egy férfi mellett, aki számára a siker jóformán megszokott. A negyvenes évei végén járó Béla fekete haja akkurátusan hátrafésülve, mint egy kisebb korona szegélyezi érett arcát. Úgy tíz évet letagadhatna, ha akarna, de jólesik neki, hogy a tapasztalat és a tudás, aminek birtokában van, érettséget kölcsönöz a tekintetének. Mégis van benne valami különös vágy. A férfi, aki mindent megtapasztalt már, de várja, hogy jöjjön valami váratlan, valaki, aki meglepi. Ez a fajta kíváncsiság ellenállhatatlan szexuális kisugárzást kölcsönöz neki. Ennek biztos tudatában ér a lépcső aljára, ahol a színésznő végre kiszabadulhat a karjából, és már át is véve egy csokor virágot, fogadja a gratulációkat. Béla utána sem néz, pontosan tudja, mit csinál.

Ő maga lenne Kékszakáll? – fut át Leni fején a gondolat, miközben Bélát nézi, aki levesz a felé nyújtott tálcáról két pezsgőspoharat, és az egyiket egy nő felé nyújtja. Amint a nőre néz, kissé elengedi magát, még a háta is alig láthatóan görnyedtebb lesz. Csak betanult póz volt az egész?

A negyvenes évei végén járó nő arcán látszik, hogy túl van már a legizgalmasabb napjain, de szépsége nem múlt el. Pontosan tudja, hogyan hívja fel magára a figyelmet, miközben nem hivalkodó vagy közönséges. Veszélyes nő benyomását kelti, aki tudja, hogyan szerezzen meg egy férfit, de azt is, hogyan tartsa aztán meg – ha akarja. Festett szőke haja rendezett természetességgel omlik félig szabadon hagyott vállára. Vajon Béla kedvéért szőke? Leni a távolból nézi, amint a nő közelebb húzódik Bélához, és a férfi átöleli a derekát. Az estélyi finoman enged következtetni az alakjára, de valójában nem mutat meg semmit. Figyelmet ébreszt, érdeklődést kelt, a többit pedig a képzeletre bízza. A nő finom puszit lehel Béla arcára, aki közelebb húzza magához. A köztük lévő összhang és harmónia vágyat kelt az emberben, hogy hasonlóban lehessen része, akár csak egy pillanatra is. Béla a nő derekába kapaszkodik, belőle meríti az erőt az est további részéhez. A nő finoman megsimogatja a hátát.

Béla közel hajol a nőhöz, orrát a hajába fúrva súgja:

– Köszönöm.

Komolyan gondolja. Tudja jól, hogy ez a nő tartja össze, nélküle nem lenne itt, sőt nem is létezne már. Levitézlett, alkoholista író lenne, aki a múlt sikereiben fürödve hajszolná az élvezeteket, és mindennap másik nő remélné tőle, hogy általa bekerülhet olyan körökbe, amikből egyébként már ő is kiesett.

A papírmasé szobrok szigorú tekintettel tartják a díszletbeli várkastély oszlopait. Mintha fáradni látszanának: már nem a hatalmukat akarják fitogtatni, csak várják, hogy véget érjen az este.

Pedig még csak most kezdődik. Leni megigazítja barna, rakoncátlan fürtjeit, amelyeket két csattal tűzött fel. Az estélyiből, ami kicsit talán sokat enged láttatni, kivillan szépen ívelt, hosszú lába, melyet e pillanatban épp szolidan elrejteni vágyik. Az arcán önkéntelenül is megjelenő, csodálattal teli becsvágy mérhetetlen energiát ad neki, amit le sem akar tagadni. Ebben a pillanatban viszont inkább lenne olyan, mint az a nő ott, Béla mellett, aki most kedvesen rámosolyog a Béla elé lépő ismeretlen férfira, és felé nyújtja a poharát. Koccintanak.

Sarah, aki mindvégig mellette állt, és hagyta, hogy felmérje a terepet, felé fordul. Jól ismeri Lenit, hisz gyerekkoruk óta barátok. Lelkesedése ugyanakkora, mint Lenié, de ő ártatlanabb, naivabb és lényegesen szelídebb. Vörös tincsei makacsul mélybarna szemébe hullanak, időről időre félresimítja őket. Lenivel együtt göndöríthették a hajukat, mielőtt idejöttek: mindkettejüknek kilóg pár egyenesen hagyott tincs hátul, a gerincvonal mentén. Ez tulajdonképpen izgalmassá is tehetné a ruha hátkivágását, ha nem látszana, hogy véletlenül alakult így, mert nem tellett fodrászra.

Leni mély levegőt vesz, Sarah arcába néz. Elvárja, hogy a lány csak vele foglalkozzon. Tulajdonképpen ez természetes közöttük. Sarah megigazítja Leni leomló hajtincsét, elmosolyodik, és biccent. Anyáskodása meglepő kissé, hiszen épphogy ő tűnik védelmezendőbbnek kettejük közül.

Leni megfordul, és elindul Béla felé, aki még mindig a nő derekát fogva épp kortyol egyet a pezsgőből. Leni gyors gratulációt és üdvözlést gyakorolva mormol maga elé, amikor meglátja, hogy egy köpcös, szemüveges, egészen jelentéktelennek tűnő alak kocogtatja meg a férfi vállát. Béla odafordul, arcán örömteli mosolyféle szalad át. Leni meg sem próbálja leplezni, hogy a kicsi alakot bosszantónak és feleslegesnek érzi pillanatnyilag, még akkor is, ha az maga Bertolt Brecht.

– Gratulálok… elbűvölte őket!

– Köszönöm… ezt bóknak könyvelem el a maga szájából.

– Nem is tudom, annak szántam?

Brecht elengedi Bélát. Csintalan humora messze nem sértő, értik és tisztelik egymást. Brecht magabiztossága nagyképűségnek tűnhet, de valójában csak pontosan tudja, mik az érdemei. Tekintetek kereszttüzében állnak, egymás kezét szorongatva. Két férfi, aki pontosan tudja, hogyan működik a világ, és ebből néha hajlandó morzsákat megosztani a bolygó többi lakójával. Pontosan tudatában vannak, hogy ők két olyan férfi, akikről meg fog emlékezni az utókor mint a korszak nagyjairól. Milyen érzés lehet?

– Vajon létezik-e izgalmasabb annál, mint ezt az elszánt vágyakozást látni egy ilyen gyönyörű nő arcán?

Leni a meleg hang irányába fordul. A középkorú férfi pezsgőspoharat nyújt felé, mélybarna szeméből megbízhatóság és lelkesedés árad. Válláig lehulló, rendezett, dús, fekete hajában itt-ott már ősz szálak jelentek meg, ami cseppet sem zavarja, sőt, büszkén vállalva korát, magabiztosan mosolyog Lenire. A pohár fenekén unatkozó buborékok úgy törnek felszínre, mint a fuldoklók. Hívogatóak és veszélyesek egyszerre. Leni elveszi a poharat, és végigméri a férfit. Pénzszaga van, némi brandy és szivar kíséretében.

– Biztos vagyok benne, hogy hamarosan ezek, itt mind rajongani fognak önért.

– Ebben én is biztos vagyok.

Leni szélesen a férfira mosolyog. Valóban érti őt? Átlát rajta? Vagy csak pontosan tudja, mit mondjon, hogy elnyerje egy nő figyelmét? Nem tudja, de nem is érdekli. Itt áll ez a férfi, odaadással a szemében, őszintén érdeklődik iránta, miközben az, akire vágyna, akire felnéz, és aki miatt egyáltalán itt van, egy nő – valószínűleg a felesége – derekát átölelve beszélget egy színházi rendezővel, aki már kétszer is kidobta a meghallgatásáról, és egyszerű kis táncosnőnek tartja.

– Harry Sokal, producer.

Így még érdekesebb. Leni teljes érdeklődést mutatna a férfi iránt, ha nem lenne olyan kíváncsi a háta mögött zajló eseményekre. Nem állja meg, és hátrafordul.

Béla elé egy fiatal, csillogó szemű lány lép, akiről süt, hogy nem nehéz bekeríteni, sőt, ő maga sem akarja még csak ennek látszatát sem kelteni. Béla felesége végigméri a lányt, egy pillanatra elmosolyodik, és finoman elhúzza a karját a férje derekáról. Egy mellette álló nő – akinek arcáról sugárzik, hogy a darabból egyetlen szót sem értett, még az is lehet, hogy a hangos zenei kíséret ellenére sikerült pár percre álomba szenderülnie – épp Bélához lépne, amikor a feleség felé fordul, és felemeli a poharát. Leni számára úgy tűnik, ez valami olyan játék köztük, amit nem először űznek. Miközben a két nő udvarias és teljesen felszínes beszélgetésbe bonyolódik, Béla úgy tűnik el a tömegben a fiatal lánnyal, mint a pohárban a buborékok, amiknek nem sikerült felszínre törniük.

– Holnap már a nevére sem emlékszik.

Leni a mellette álló férfira néz, aki fürkész tekintettel kémleli az arcát. Ez az ember tényleg kíváncsi rá.

– Az enyémre fog.

– Az önére mindenki fog.

Sokal az alatt a pár perc alatt, amit azzal töltött, hogy Lenit tanulmányozta, kisebb regényt írt már róla fejben. Nála izgalmasabb és érdekesebb nőt talán még nem is látott, pedig volt már dolga párral. Ő, a gazdag, intelligens, és „bár nem kifejezetten vonzó, de van benne valami kedves” típusú férfi, aki ha nagyon akar, megkaphat bárkit, most itt áll, és azon mélázik, jobban tenné, ha elkerülné ezt a nőt. Bár érzi, a vesztébe rohan, nem tud ellenállni. Leni félrebiccentett fejjel, magasabb tónusra váltva, finoman elneveti magát, egy pillanatra elveszti az egyensúlyát, és Sokal segítsége kell, hogy talpon maradjon. Zavarában a szoknyáját igazgatja. Sokal még nem engedi el a könyökét, mosolyog, de inkább abbéli örömében, hogy eszerint a nő valódi és élő, aki hibázni is tud. Vagy direkt csinálta?

– Meséljen a terveiről. – Tudja hogyan fogjon meg egy ilyen nőt.

Leni elmosolyodik, ismeri ezt a játékot, és szívesen is játssza. Különösen most, hogy Béla a ruhatár előtt áll az ismeretlen, fiatal lánnyal az oldalán, és épp felsegíti rá a kabátot, miközben a felesége a szeme sarkából felügyeli őket. Sarah is a ruhatárhoz ér, visszapillant Lenire, majd kikéri a kabátját, és elindul. Ez így van jól, Leni kapcsolatot épít, Sarah majd elrendezi a zűrzavart, amit ezáltal hagy maga mögött, és talán neki is jó lesz, hogy Leni ismét megismer valakit. Ő maga sajnos teljesen képtelen erre. Soha életében nem tudott azért beszélgetni valakivel, hogy az illető segítse bármiben. Irigyli is Leni ezen képességét.