Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

SURSUM CORDA

Csütörtök

Hétfő, április 27.

Kedd, április 28.

Laroque kastély, május 1.

Július elsején

Július 25-én

Július 30.

Augusztus 20.

Augusztus 26-án

Október 1-én

Október 3-án

Október 4-én

Október 12-én

Rennes, október 26-án

Párizs

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Octave Feuillet

EGY SZEGÉNY FIÚ TÖRTÉNETE

fordította:
Salamon Ferenc

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-294-4 EPUB

ISBN 978-963-559-295-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

a mű eredeti címe
Le Roman d’un jeune homme pauvre

első kiadás: 1858

a borító Vittorio Matteo Corcos
(1859 – 1933) In lettura sul Mare
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

SURSUM CORDA

Párizs, 185... április 20-án

Már a második estét töltöm ebben a nyomorult szobában, hogy szomorúan nézzem üres tűzhelyemet, kábán hallgassam az utca egyhangú moraját, a kocsik gördülését, s hogy e nagy város közepette magányosabban, elhagyatottabban és a kétségbeeséshez közelebb érezzem magam, mint az, aki hajótörést szenvedett és a tenger kellő közepén egy szál deszkán didereg.

De legyen vége a gyáva csüggedésnek! Farkasszemet nézek sorsommal, hogy elveszítse kísérteties tekintetét: megnyitom szívemet is, mely csordultig van búbánattal, megnyitom annak az egyetlen bizalmasomnak, kinek sajnálata meg nem sérthet, annak a halovány és utolsó barátomnak, aki rám tekint tükrömből.

Megírom hát gondolataimat és életemet, nem a mindennapi és gyermekes pontossággal, azonban anélkül, hogy lényegest kihagynék s különösen anélkül, hogy hazudnám. Kedves lesz nekem ez a napló: testvéri visszhang, mely feledteti velem magányosságomat, egyszersmind második lelkiismeretem lesz, arra intő, hogy ne engedjek megesni egyetlen oly vonást sem, melyet kezem bátran meg nem írhat.

Mostanában szomorú mohósággal kutatom a múltban mindazokat az eseteket, amelyek már régóta fölvilágosíthattak volna, ha a fiúi tisztelet, a megszokás és a henye boldogság közömbössége be nem hányatja szemem minden világossággal szemben. Most már értem anyámnak állandó és mélységes bánatosságát; értem. miért undorodott a nagyvilágtól, értem egyszerű és mindig egyforma viseletét, amely oly gyakran volt apám gúnyjának, olykor meg haragjának tárgya: „Olyan vagy, mint egy szolgáló” - mondogatta apám.

Nem áltathattam magam afelől, hogy családi életünket néha bizony komolyabb természetű civódás ne zavarta volna, bár ilyennek sohasem voltam színről-színre tanúja. Atyám ingerült és parancsoló hangja, halk rebegés, mely mintha kérlelt volna, elfojtott zokogás, ez volt minden, amit hallhattam belőle. Ezeket a viharokat erőszakos és meddő kísérleteknek tulajdonítottam, melyek révén atyám anyámmal mag akarta kedveltetni az előkelő és zajos életet. Ezt az életet anyám csak annyira szenvedhette, amennyire azt egy otthonát szerető, tisztes hölgy szenvedheti, ámde abba csak napról-napra makacsabb ellenkezéssel követte atyámat. E viszályok után ritkán esett meg, hogy apám el nem szaladt volna hazulról, hogy valamely ékszert vásároljon, melyet anyám, mikor asztalhoz ült, szalvétája alatt talált, de aztán sohasem viselt. Egyszer anyám a tél derekán virágokkal telt nagy ládát kapott Párizsból: elragadtatással köszönte meg atyámnak, de mihelyt ez kiment a szobából, láttam, hogy anyám szelíden vállat vont és gyógyíthatatlan kétségbeeséssel emelte tekintetét az égre.

Gyermekségem és zsenge ifjúságom idejében nagy tisztelettel voltam atyám iránt, de bizony kevés szeretettel. Akkortájt jellemét valóban csak komor oldaláról ismertem és csak ez nyilatkozott meg otthoni életében, amelyre ő nem termett. Később, amidőn korom már megengedte, hogy a nagyvilágba kísérjem, meglepetve és elragadtatással fedeztem fel benne olyan embert, alminőről sejtelmem sem lehetett. Mintha öreg családi kastélyunk körzetében valami végzetes varázslat súlya alatt szenvedett volna: ám alig volt a kapun kívül, láttam, mint derül fel arca, mint dagad a keble: egészen megfiatalodott. „Rajta, Maxime! - kiáltott - vágtassunk” És vígan fogyasztottuk a távolságot. Ilyenkor fiatalos ujjongás, lelkesedés, csapongó kedv és érzelmek törtek ki belőle, amelyek egészen elbájolták ifjú szívemet. Istenem, mily örömest vittem volna valamit haza ebből szegény édesanyámnak, ki feledve ült zugában. Szeretni kezdtem hát atyámat és iránta érzett gyöngédségem valódi bámulattá vált, amidőn a nagyvilági élet ünnepségein, a vadászaton, lóversenyen, bálokon, lakomákon szemtanúja lehettem, mint bontakoznak ki pompás természetének rokonszenves vonásai. Bámulatosan ülte meg a lovat, káprázatos társalgó volt, előkelő játékos, rettenhetetlen szívű, mindig bőkezű ember és én a férfias báj és lovaglás nemesség tökéletes példányát láttam benne, ő maga is némileg kesernyés mosollyal az utolsó nemesnek mondogatta magát.

Ilyen volt atyám a nagyvilágban. De mihelyst szűk családi körbe vonult vissza, anyám és én csak egy nyugtalan, zordon és indulatos, koros embert láthattunk benne.

Hogy egy ilyen szelíd, egy ilyen finom teremtés ellen, mint aminő édesanyám volt, heveskedett az atyám, ez bizonyára fellázított volna ellene, ha kitöréseit nem követték volna mindig a gyorsan visszatérő gyöngédség és kettőzött figyelem ama jelei, amelyeket említettem.

A megbánás e bizonyságai igazolták őt az én szememben s most már atyámban természeténél fogva jó és érző szívű embert láttam, akit azonban olykor kihoz a sodrából az ő hajlamai és minden kedvtelése ellen kifejtett makacs és rendszeres ellenszegülés. Az a hit vert bennem gyökeret, hogy anyám idegbetegségben, talán melankóliában szenved. Apám célzásaiból is ezt vettem ki, bár ezt a tárgyat csak tartózkodással emlegette, amit nagyon is helyénvalónak találtam.

Anyámnak apám iránt táplált érzelmeivel nem tudtam, hányadán vagyok. Reá vetett pillantásában olykor mintha szokatlan keménység villant volna meg, de ez csak egyetlen villanás volt s a következő pillanatban könnyben úszó szép szemei és nyugodt arca csak gyöngéd odaadást és szeretetteljes engedelmességet árultak el.

Anyám tizenöt éves korában ment férjhez és én huszonkettedik évemben jártam, amidőn húgom, a szegény Helené megszületett. Kevéssel születése után apám egy reggel elborult arccal lépett ki a szobából, melyben anyám szenvedett s intett nekem, kövessem a kertbe. Miután két-három fordulót tettünk minden szó nélkül, ezt mondta:

- Anyád, Maxime, napról-napra különösebb lesz.

- De hiszem olyan beteg, édesapám.

- Igen, kétségtelenül; ámde nagyon furcsa szeszélye támadt: azt kívánja, végezd el a jogot.

- A jogot! Olyan korban, rangban és módban, aminőben én vagyok, az iskola padját rójam? Ez igazán nevetséges volna!

- Ez az én véleményem is, - szólt atyám ridegen, - azonban anyád beteg és ez mindent megmond.

Akkoriban nyegle fiú voltam; nevem, ifjúi fontosságom és apró szalon-sikereim fölfuvalkodottá tettek; de szívem ép volt, imádtam anyámat, akivel húsz álló évig olyan benső meghittségben éltem, aminő ezen a világon két lelket csak egyesíthet. Most is siettem, hogy biztosítsam készségemről; fej hajtva, szomorú mosollyal köszönte meg és megcsókoltatta velem ölében alvó nővéremet.

Csak fél mérföldre laktunk Grenoble-tól, ennélfogva hallgathattam a jogot anélkül, hogy el kellett volna hagynom az apai házat. Anyám nap-nap mellett oly szívós, szenvedélyes érdeklődéssel kérte számon előmenetelemet, hogy kérdezni kezdtem magam, vajon e rendkívüli szorgalmazás mélyén nem rejlik-e több, mint merő beteges szeszély: hogy például atyámnak az élet reális és unalmas oldala iránt tanúsított ellenszenve és megvetése nem hozta-e vagyonunkat valami titkos rendetlenségbe, amelyet - anyám reménysége szerint - a fia majd jogtudása és gyakorlatiassága révén hozhat rendbe. De azért ez a gondolat mégsem tudott bennem gyökeret verni, mert igaz ugyan, hogy gyakran hallottam atyámat panaszkodni a csapásokról, melyek vagyonunkat a forradalom alatt érték, de ezek a panaszok rég megszűntek már és ha előkerültek is, nem tudtam azokat jogosaknak találni, minthogy vagyoni állapotunkat a lehető legjobbnak láttam. Mert íme, Grenoble közelében ősi családi kastélyunkban laktunk, mely nagyúri külsejénél fogva közmondásossá vált a vidéken.

Gyakran történt, hogy atyám és én naphosszat vadásztunk, anélkül, hogy földjeink és erdőink végét értük volna. Istállóink egészen monumentálisak voltak és mindig tele drága lovakkal, apám szenvedélye és büszkesége tárgyaival. Ezenfelül Párizsban a Boulevard des Capucines-en szép palotánk volt, amelyben igen kényelmes szállás volt számunkra fenntartva. Szokott háztartásunkban soha semmi se árult el szorultságot vagy kapkodást. Konyhánk rendkívül finom és ízletes volt; erre apám sokat adott.

Anyám egészsége ezalatt, bár alig észrevehetően, de folyvást hanyatlott. Végre angyali jelleme is megváltozott. Ezek az ajkak, melyeknek - legalább jelenlétemben - eddig csak kedves, szerető szavuk volt, most keserűekké és támadókká lettek; minden lépés, mellyel kitettem a lábam a kastélyból, gúnyos magyarázat tárgyává lett. Apám, ki éppoly kevéssé részesült kíméletben, mint magam, ezeket a támadásokat olyan türelemmel viselte, hogy becsületére vált; de most egyre gyakrabban távozott el hazulról, mert, mint nekem mondta, szükségét érezte annak, hogy szórakozzék és folyton kábítsa önmagát. Megannyiszor felszólított, tartsak vele és élvezetvágyamban, korom türelmetlen hevében, szívem gyengeségében nagyon is kész engedelmességre talált.

185… szeptemberében, kastélyunkhoz közel eső helyen kellett végbe mennie a futtatásnak, amelyre apám több lovat nevezett be. Korán reggel mentünk ki és a versenytéren villás reggeliztünk. A futtatásnak éppen derekán, - amidőn lovammal a versenytér szegélyén vágtattam, hogy közelebbről követhessem a küzdelem fordulatait, - egyszerre egy szolgánkat látom magam mellett, aki - mint mondta - már több mint félórája keres; apám - tette hozzá - már hazatért a kastélyba, ahová anyám hívatta és engem is kéret, siessek tüstént haza.

- De az Istenért, mi történt?

- Félek, hogy a méltóságos asszony rosszabbul lett - felelt a szolga.

Eszem vesztetten rohantam haza.

Amikor hazaértem, húgomat a gyepen láttam játszani a nagy udvar közepén, amely egészen elhagyatott és néma volt. Elém futott, midőn a lóról leszálltam, megcsókolt s titokzatos, fontoskodó, csaknem vidám arccal mondta:

- Itt van a pap.

Mindamellett nem vettem észre a házban rendkívüli izgatottságot, vagy a rendetlenség és rémület legkisebb jelét is.

Gyorsan szaladtam fel a lépcsőn, s éppen azon a szobán mentem keresztül, mely anyáméba vezetett, amidőn halkan kinyílt az ajtó, s atyám feltűnt a küszöbön. Visszahőköltem előtte: nagyon sápadt volt, ajkai remegtek:

- Maxime, - szólt anélkül, hogy rám nézett volna, - anyád hívat.

Kérdezősködni akartam, de leintett kezével s egy ablakhoz sietett, mintha ki akarna tekinteni.

Bementem. Anyám félig fekve ült karosszékében: egyik karja aléltan lógott le a támláról. Viaszfehérségű arcán azonnal feltaláltam ismét azt a rendkívüli szelídséget és gyengéd bájt, melyet a szenvedés egy idő óta elűzött róla: az örök nyugalom angyala már szemlátomást kiterjesztette szárnyait erre az elsimult arcra. Térdre estem előtte: felnyitotta szemeit, lehorgasztott fejét nagy nehezen felemelte, s körül ölelt hosszú-hosszú pillantásával. Azután olyan hangon, amely alig volt több, mint meg-megszakított sóhajtás, lassan mondta e szavakat:

- Szegény gyermekem!... Látod, végképp megviselt a szenvedés... No ne sírj... Mostanában elhanyagoltál egy kicsit, de én oly zsémbes is voltam!... Viszontlátjuk majd egymást, Maxime, kimagyarázkodunk, fiam, de nem bírom tovább!... Emlékeztesd apádat ígéretére, te pedig légy erős az élet e harcában és bocsáss meg a gyengéknek!

Nyilván nagyon kimerült, egy percre elnémult, azután erőlködve felemelte ujját s merően rám tekintve, csak ennyit mondott:

- Hugod!

Erre kékes szemhéjai becsukódtak, azután hirtelen még egyszer felnyitotta, s két karját heves és baljóslatú mozdulattal tárta ki. Éles kiáltás tört ki belőlem, apám odasietett, s zokogva, hosszasan ölelte keblére a szegény mártírt.

Néhány hét múlva, apám egyenes kívánságára, amellyel, mint mondta, csak utolsó óhajtását követte annak, akit együtt sirattunk, elhagytam Franciaországot, s megkezdtem azt a kóborló életet, amelyet mindmáig éltem.

Egy évi távollétem alatt szívem, amely abban a mértékben, amint a fiatalság szenvedélyessége alábbhagyott, egyre szeretőbbe vált, nem egyszer sürgetett, keressem fel újra életem forrását anyám sírhalma és nővérem bölcsője között; azonban atyám pontosan megszabta utazásom tartamát s nem úgy nevelt, hogy könnyen megszeghettem volna akaratát. Szeretetteljes, bár rövid levelei cseppet sem árultak el türelmetlenséget visszatérésem tekintetében. Annál jobban meglepett, amidőn ezelőtt két hónappal Marseille-be érkezvén, egész halom levelét találtam a postán, melyek mind lázas sietséggel hívtak haza.

Egy sötét februári este láttam viszont ódon kastélyunk falait, melynek vonalai a mezőt ellepő vékony hórétegből bontakoztak elém. Néha-néha fagyos, dermesztő szél csapott meg; a hó és zúzmara úgy szállingózott, mint a fasor száraz levelei, melyek halk és szomorú zizegéssel bocsátkoztak a nedves földre.

Az udvarra érkezvén, mintha atyám alakját láttam volna a földszint azon termének ablakában sötétleni, melyet anyám életének utolsó idejében sohasem nyitottak ki.

Berohantam. Amint atyám meglátott, tompa kiáltással tárta szét karjait, szívét hangosan éreztem a magamén dobogni.

- Hisz egészen megfagytál, szegény gyermekem - mondta, szokása ellenére, kényeztető hangon. - Melengesd meg magad a kandallónál. Ez a szoba hideg egy kissé, de én mostanában jobban szeretek itt lenni, mert itt legalább szabadabb lélegzetet vehet benne az ember.

- Hogy van, kedves atyám?

- Csak megvagyok, amint látod.

Ezután engem a kandalló mellett hagyott s megint fel s alá sétált ebben a nagy teremben, amelyet két vagy bárom gyertya alighogy megvilágított. (Sétáját, úgy látszott, megérkezésem szakította félbe.) Ez a különös fogadtatás egészen zavarba hozott. Megdöbbenve néztem reá.

- Meglátogattad-e lovaimat? - kérdezte hirtelen, anélkül, hogy megállt volna.

- Ugyan, atyám!...

- Vagy úgy? Igaz! Hisz csak most érkeztél meg.

Kis szünet után így folytatta:

- Maxime, beszédem van veled, fiam.

- Figyelek, atyám.

Úgy látszott, nem is hallja szavam; egy ideig fel s alá járkált s néha-néha ismételgette:

- Beszédem van veled, fiam.

Végre nagyot sóhajtott, kezével végig simította homlokát s hirtelen leülvén, széket mutatott nekem magával átellenben. Akkor, mintha olyasmit akarna mondani, amire nincs bátorsága, szemei reám meredtek s én azokban szorongás, alázatosság és kérés kifejezését láttam, amely olyan kevély embertől, minő ő volt, mélyen szívembe hatott. Bármik voltak is azok a hibák, amelyeket be akart vallani, lelkem mélyén éreztem, hogy valamennyit megbocsátottam neki, amidőn reám szegzett tekintete egyszerre csak révedező és ijesztő lett. Görcsösen ragadta meg karomat, felemelkedett ültéből, de azonnal visszahanyatlott s a padlóra rogyott.

Nem volt többé.

Szívünk nem okoskodik, nem számít. Ebben van dicsősége. Egy pillanat alatt kitaláltam mindent; egyetlen egy perc, egy szó magyarázat nélkül - mint valamely ellenállhatatlan fény megvillanásánál - kitaláltam azt a végzetes igazságot, melyet húsz éven át mindennap megismétlődő ezer meg ezer tény még csak nem is sejtetett velem. Megértettem, hogy a romlás rászakadt erre a házra, tulajdon fejemre. Bánatomba, mély fájdalmamba sajnálat vegyült. Mindig szemem előtt lebeg kérő, megalázott és kétségbeesett tekintete; egészen levert az a gondolat, hogy egyetlen vigasztaló szót sem bírtam intézni ehhez a szívhez megszakadása előtt, esztelenül kiáltottam oda annak, aki már többé nem hallhatta:

- Én megbocsátok neked!

Istenem, minő percek!

Amennyire hozzávethettem, anyám halálos ágyán ígéretét vette atyámnak, hogy birtokai nagyrészét eladja, kifizeti azt a roppant adósságot, amely úgy halmozódott fel, hogy atyám minden évben egy harmaddal többet költött, mint amennyi jövedelme volt, s megígértette vele azt is, hogy összehúzza magát maradék vagyonához képest. Apám meg is próbálta fogadalma megtartását, eladta erdőit és földjeinek egy részét; mikor azonban így tetemes készpénzt érzett kezei között, csak kis részét használta fel adóssága törlesztésére, a többit pedig a tőzsde kárhozatos véletlenére bízta. Így jutott tönkre végképpen.

Még nem tudtam egészen mélyére látni annak az örvénynek, amely elnyelt bennünket. Atyám halála után egy héttel súlyosan megbetegedtem, s két havi szenvedés után csak nagy nehezen bírtam kiköltözni ősi kastélyunkból, aznap, amidőn egy idegen foglalta el. Szerencsémre anyámnak egy régi ismerőse, aki Párizsban lakik, s mint közjegyző családi ügyeinket vitte, segítségemre jött e szomorú helyzetben; ajánlkozott, hogy maga készít egy rendezési tervet, melynek bonyodalmai tapasztalatlanságomat megoldhatatlan nehézségek elé állították.

Teljesen rábíztam az örökség tisztázását, s azt hiszem, már be is végezte munkáját.

Tegnap reggel, mihelyt megérkeztem, azonnal hozzásiettem, de nem találtam otthon: falura ment és csak holnap fog hazatérni. Ez a két nap valóban kínos volt rám nézve; nincs a világon rosszabb a bizonytalanságnál, mert csak ez bénítja meg kényszerűleg a lelket s emészti fel a bátorságot. Tíz évvel ezelőtt kinevettem volna azt, aki azt jósolja, hogy ugyanaz a közjegyző, akinek mesterkélt beszédmódja és szögletes udvariaskodása oly gyakran mulattatott engem és apámat, valaha olyan orákulum lesz reám nézve, akinek ajakáról várom jó- vagy balsorsom döntő ítéletét!

Elkövettem mindent, hogy a hiú reményektől megóvjam magam; közelítőleg úgy számítottam, hogy minden adósságunk kifizetése után még marad nekünk 120 vagy 150.000 frank tőkénk. Lehetetlen, hogy egy közel 5 milliós vagyonnak legalább ez a csekély töredéke fenn ne maradjon. Szándékom, hogy ebből mintegy 10.000 frankot veszek magamhoz s az Egyesült Államokba megyek szerencsét próbálni; a többit húgomnak hagyom.

De talán eleget is írtam ma estére. Hej! Szomorú foglalkozás ilyen emlékeket papírra vetni. Mindamellett azt hiszem, nyugodtabbá tett. A munka, semmi kétség, szent törvény, mert hacsak egy kicsit is engedelmeskedünk neki, valami megfejthetetlen elégültséget és felvidulást érzünk. Pedig az ember nem szereti a munkát! Nem tagadhatja csalhatatlan jótéteményeit, élvezi mindennap, szerencsézi magát érte s mégis másnap mindig ugyanazzal a vonakodással ül neki. Úgy látom, valami különös és titokzatos ellenmondás van ebben; mintha a munkában egyszerre éreznők a legfőbb bíró büntetését és isteni és atyai gondoskodását.

Csütörtök

Ma reggel, hogy fölébredtem, kézbesítették nekem az öreg Laubépin levelét. Ebédre hívott meg s bocsánatot kért e nagy merészségéért; de ügyemről mit sem közölt. Ezt a tartózkodást rosszra magyaráztam.

Míg a kijelölt órát vártam, kihívattam húgomat a zárdából és sétálni vittem Párizsban. A gyermek még csak nem is sejti bukásunkat. A nap folyamán néhányszor elég sokba kerülő szeszélye támadt. Bőven szerzett be magának kesztyűt, rózsaszín selyempapírost, bonbont barátnői számára, finom parfümöket, ritka szappanokat, kis ecseteket, szóval csupa olyan dolgot, ami igaz, mind hasznos dolog, de kevésbé hasznos, mint egy ebéd. Bár sohase tudná ezt!

Hat órakor ott voltam a Cassette utcában, Laubépin úrnál. Nem tudom, hány éves lehet a mi öreg barátunk, de amennyire emlékezetem vissza tud szállni a múltba, mindig olyannak láttam, mint aminőnek ma viszont láttam. Magas, szikár, kissé meggörnyedt, kuszált őszhajú, fekete szemöldökkel árnyalt, átható szemű ember volt, éles vonalú, de egyszersmind finom arcvonásokkal. Megint abban a régi szabású fekete ruhában láttam, a hivatásához tartozó fehér nyakkendővel, mellkendőjében az öröklött családi gyémánttal, - szóval a komoly, formákhoz és hagyományokhoz szokott lélek minden külső jelével.

Az öreg úr kis szalonjának nyílt ajtajában várt reám. Mély meghajlás után könnyedén megfogta kezem és egy, meglehetősen egyszerű megjelenésű öreg hölgy elé vezetett, aki a kandalló előtt állott.

- Champcey d’Hauterive márki! - harsogta Laubépin erős, vastag és lelkendező hangon, azután, egyszerre alázatosabbá vált hangon, felém fordulva, így szólt:

- Laubépinné asszony!

Leültünk, s egy percig elfogódott hallgatás uralkodott. Azt vártam, hogy közvetlen felvilágosítást kapok helyzetem kialakulásáról; de látván, hogy ez halasztást szenved, azt kellett hinnem, hogy az nem lehet kellemes, s ebben a hitemben megerősítettek Laubépinné reám vetett, szerényen szánakozó pillantásai, amelyekkel a jó asszony lopva megtisztelt. Laubépin maga sajátságos figyelemmel nézegetett rám; úgy éreztem, hogy ebbe némi gúny is vegyül. Ekkor visszaemlékeztem, hogy apám mindig azt állította, hogy ez ünnepélyes formák és szenvelgett tisztelet meze alól kiérzi a szív mélyén megmaradt ősi polgári, sőt jakobinus kovászt. Úgy tetszett nekem, hogy ebben a percben ez a kovász erjedt meg benne egy kicsit és hogy némi kárörömmel látja a nemes embert a kínpadon.

Csakhamar megszólaltam és pedig minden levertségem mellett is teljes elfogulatlansággal:

- Ugyan, hogy hagyhatta oda, kedves Laubépin úr, a „Petits Peres”, a kedves „Petits Peres” terét? Mint szánhatta rá magát? Mondhatom, sohasem hittem volna.

- Istenem, márki úr - felelt Laubépin - ez valóban nagy hűtlenség tőlem, öreg napjaimra; de abbahagyván irodámat, föl kellett hagynom szállásommal is.

- De azért még foglalkozik jogügyekkel?

- Igen, de csak barátságból és kötelességből. Néhány tisztes és tekintélyes család, amelyeknek bizalmát negyvenötéves gyakorlatom alatt szerencsés voltam elnyerni, szívesek még ma is olykor-olykor, különösen kényes ügyekben, kikérni tapasztalatomon alapuló tanácsaimat s azt hiszem, bátran hozzátehetem: ritkán bánják meg, hogy követték.

Amint Laubépin úr kiállította magának ezt a bizonyítványt, egy öreg szolgáló jelentette, hogy az ebédet föltálalta. Abban a megtiszteltetésben részesültem, hogy Laubépinnét a szomszéd szobába vezethettem. Ebéd közben a társalgás a legjelentéktelenebb banalitások körül vonszolódott. Laubépin úr szüntelenül reám szegezte átható és kétes tekintetét, míg Laubépinné minden tál kínálása közben folyvást azon a fájdalmas és szánakozó hangon beszélt, amelyet a betegek ágya mellett szoktak tettetni.

Végre fölkeltünk. Az öreg jegyző bevezetett dolgozószobájába, ahol mindjárt felszolgálták a kávét. Leültetett s hátát a kályhának vetvén, így szólt Laubépin:

- Márki úr, ön megtisztelt engem azzal, hogy a néhai Champcey d'Hauterive márki, az ön atyja hagyatékát rendezzem és folyósítsam. Éppen írni akartam önnek tegnap, amidőn meghallottam Párizsba érkeztét, ami lehetővé teszi, hogy élőszóval adjak önnek számot buzgalmam és működésem eredményéről.

- Már sejtem, uram, hogy ez az eredmény nem kedvező.

- Valóban nem az, s nem is titkolom, hogy önnek bátorsággal kell magát vérteznie, hogy végig hallgasson; de második természete-mé vált, hogy rendre, módszeresen járjak el. 1820-ban történt, márki úr, hogy Louise-Helené Dugald Delatouche d'Erouville kisasszonyt megkérte Charles-Christién d'Odiot, Champcey d’Hauterive őrgrófja. Minthogy szinte százados hagyománynál fogva reám volt bízva a Dugald Delatouche-család ügyeinek irányítása, s minthogy ezenfelül már régóta tiszteletteljes és meghitt viszonyban álltam a család fiatal örökösnőjével, a józan ész minden érvét föl kellett használnom, hogy leküzdjem szíve hajlamát és lebeszéljem erről a gyászos frigyről. Gyászos frigyet mondtam, nem azért, mintha Champcey márki vagyona - jóllehet már akkor is terhelte jelzálogos adósság - nem lett volna legalább is egyenlő a Delatouche kisasszonyéval; ámde mert jól ismertem Champcey úr jellemét és temperamentumát, amelyek némi részt örökletesek voltak a családban. A kápráztató és lovagias külső alatt, amely őt, mint családja minden más tagiját, kitüntette, tisztán láttam az önfejű könnyelműséget, a gyógyíthatatlan meggondolatlanságot, az élvezet szenvedélyes szeretetét, végre pedig az irgalmatlan önzést...

- Uram, - szakítottam félbe hevesen, - atyám emléke szent nekem, s elvárom, hogy annak tartsa mindenki, aki előttem atyámról beszél.

- Uram, - folytatta az öreg hirtelen és heves fölindulással, - én becsülöm ezt az érzést, de, atyjáról szólván, bajos felednem, hogy arról beszélek, aki meg-ölte az ön édesanyját, ezt a hősies teremtést, ezt a szentet, ezt az angyalt!

Nagyon ingerülten álltam föl. Laubépin úr, aki néhány lépést tett a szobában, megragadta a karomat:

- Bocsásson meg, fiatal barátom; - mondta - de én szerettem az ön édesanyját. Megsirattam. Bocsásson meg...

Azután visszaülvén a kályha elé, ismét rákezdte szokott ünnepélyes hangján:

- Folytatom. Nekem jutott a szerencse és a bánat, hogy az ön édesanyjának házassági szerződését megírjam. Mindhiába erősködtem, hogy a hozományi elv alapján szerkesszük s csak nagy nehezen sikerült nekem az okmányhoz egy védőzáradékot csatolnom, amely elidegeníthetetlennek nyilvánította az Istenben boldogult mamája ingatlan hozományának körülbelül harmadrészét, ha ő maga törvényes formák közt bele nem egyezett az elidegenítésbe. Hasztalan gondoskodás, sőt mondhatom: a rossz sugallatú barátság kegyetlen gondoskodása volt ez, márki úr! Mert ez a szerencsétlen záradék ugyanannak számára, akit meg akart menteni, a legelviselhetetlenebb kínokat készítette elő; értem azokat a viaskodásokat, vitákat és kitöréseket, amelyeknek visszhangja kétségkívül nem egyszer megcsapta az ön fülét is, s amelyek darabonként fosztották meg az ön szerencsétlen anyját öröksége utolsó maradványától, gyermekeit pedig az utolsó falat kenyértől!

- De uram!...

- Legyen hát, márki úr... Jól van; csak a jelenről beszélek ezután. Mihelyt ön bizalmával megtisztelt, első dolgom volt fölszólítanom önt, hogy ne fogadja el az önre maradt túlterhelt birtokot másként, mint a „leltár kedvezményével.”

- Ezt a lépést, uram, apám emléke meggyalázásának tartottam s azt meg kellett tagadnom.

Laubépin, miután szokásos fürkésző tekintetét vetette reám, így folytatta:

- Ön, amint látom, nem tudja, hogy ezzel a törvényes jogával nem élvén, köteles lesz az örökösödés minden terhét viselni, még abban az esetben is, ha az adósság meghaladja az örökség értékét. Már pedig most éppen az a szomorú kötelességem, hogy értésére adjam, márki úr, hogy a jelen ügyben éppen ez az eset. Amint ön ebből az iratcsomóból meggyőződhetik, nyilvánvaló tény, hogy ön és nővére, még ha palotájukat nem remélt áron bírják is eladni, atyjuk hitelezőinek még körülbelül 45.000 frankkal maradnak adósai.

E hír hallatára, amely még legrosszabb föltevésemet is meghaladta, valósággal le voltam sújtva. Valami egy percig bárgyú figyelemmel hallgattam a falióra ketyegését, amelyre szemem rámeredt, anélkül, hogy nézte volna.

Laubépin rövid hallgatás után folytatta:

- Immár itt az ideje megmondanom önnek, márki úr, hogy néhai édesanyja, előre látván azokat az eshetőségeket, amelyek - fájdalom! - be is következtek, elhelyezett nálam néhány ékszert, amelyek értéke mintegy 50.000 frank. Hogy ez a csekély vagyon, amely ezentúl az ön egyedüli segédforrása, ne jusson a hagyatéki hitelezők kezére, azt hiszem, felhasználhatjuk azt a törvényes kibúvót, amelyet önnek javasolni szerencsém volt.

- De hiszen ez most már mind hasztalan! Igen örvendek. hogy e váratlan segítség révén kifizethetem atyám minden adósságát s meg is kérem önt, hogy fordítsa erre a célra.

Laubépin könnyed meghajlással felelte:

- Legyen! De lehetetlen önnek értésére nem adnom, hogyha a kezem közt lévő letétből levonom az erre szükséges összeget, önöknek nem marad többjük, mint úgy 4-5000 livréjük, ami a mostani kamatláb szerint 225 frank évi jövedelmet jelent. Ily tényállás mellett, márki úr, legyen szabad öntől a bizalom, barátság és tisztelet jogán megkérdenem, gondolkozott-e már valamely módról, mint biztosítsa a saját és húga - s egyszersmind gyámoltja - jövőjét, s hogy mik a tervei?

- Megvallom, uram, egyáltalában nincsenek terveim; mert mindazokat, amelyeket eddig kigondoltam, semmivé tette az a teljes szegénység, amelybe jutottam. Ha magam volnék, katonának állanék; de van húgom is, s elviselhetetlen nekem az a gondolat, hogy a szegény gyermek dolgozni és nélkülözni legyen kénytelen, ő boldog a klastromában, s fiatalságánál fogva még jó pár évig ottmaradhat. Magam szíves-örömest vállalnék el bármely foglalkozást, amely - magamat csak a legszükségesebbekre szorítva - módot adna, hogy megszerezzem neveltetése díját, s a jövőre egy kis hozományt takarítsak meg.

Laubépin merően nézett reám, ezt viszonozván:

- E nemes cél elérése végett, márki úr, nem szabad arra gondolnia, hogy az ön kora mellett a közigazgatási hivatalok lassú lépcsőfokain kezdje. Oly foglalkozásra volna szüksége, amely mindjárt kezdetben 5-6000 frank évi jövedelmet hajtana. Persze, társadalmi viszonyaink mai szervezetében korántsem elég, hogy az ember csak kezét nyújtsa, hogy ezt a desideratumot meg is fogja. De - szerencsére - közölhetek önnel néhány olyan indítványt, amelyek alkalmasak arra, hogy helyzetén mindjárt és pedig minden nagyobb erőfeszítés nélkül fordítsanak egyet.