Farkas Anett: A 33-as beteg

© Farkas Anett, 2021

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A szerző eddig megjelent kötetei:

A 33-as ügy, 2022

A 33-as áldozat, 2022

Szerkesztés: Tira Nael

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Borítóterv: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Lektor: Nádasi Krisz (www.krisznadasiwrites.hu)

Facebook-oldal:

https://www.facebook.com/farkasanett2001/

Instagram-oldal:

@farkasanett2001

Negyedik kiadás

ISBN 978-615-825-395-6

Magánkiadás (Pitypang Könyvek)

Felelős kiadó: Farkasné Pozsgai Anett

Bazsi, 2023

TARTALOM

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Szeretnék köszönetet mondani mindazoknak, akik mellettem álltak és segítettek e könyv megírásában. Szerkesztőmnek, Tira Naelnek, aki kigubancolt minden csomót a regényben, dramaturgiailag helyrerázta, és kizárt minden logikai hibát. Köszönöm, hogy átadtad azt a tudást nekem, amivel Dávid, Vivien és Rebeka majd azt a szeretetet, figyelmet fogja kapni az olvasóktól, amit megérdemelnek.

Köszönet illeti az előolvasókat: Gábort, a volt főnökömet, aki rendőralezredesként büszkén vállalta a borítón a nevét, szaktudásával hozzájárult a nyomozáshoz; Noémit, akinek orvosi háttere nélkül nem tudtunk volna egy mentális beteget megteremteni.

Köszönöm továbbá a Szüleimnek, Norbinak, Szilinek, Anitának, Nikinek, Annának, Timinek, Nórinak, akik az elejétől fogva ösztönöztek. Ezer hála és köszönet!

Köszönöm Ádámnak, aki olyan borítót tervezett nekem, amilyet megálmodtam. Andrásnak pedig az előzetest, ami a YouTube-on egyre ismertebb.

A legnagyobb köszönettel viszont a férjemnek tartozom, és két kislányomnak. Szívem mélyéről köszönöm Nektek a türelmeteket, a kitartásotokat irányomban. Ha ti nem lennétek, ez a könyv sosem született volna meg.

Külön szeretnék köszönetet mondani azoknak, akik vállalták, hogy ajánlják A 33-as beteget, nevüket adva a borítóra.

Köszönet illeti Tündét és Franciskát, hogy új és gyönyörű belsőt varázsoltak a könyvnek, ami méltó hozzá.

Köszönöm továbbá Neked, kedves Olvasó, aki a kezedben tartod a könyvem.

Ez a könyv nem valós történetet ír le.
A nevek, a szereplők, a helyszínek egyes részei és az események a szerző képzeletének szüleményei.
Valós eseményekkel, élő vagy elhunyt személyekkel való egybeesés pusztán a véletlen műve.

PROLÓGUS

A lány reszketett. Annyira félt, hogy az izzadságtól átnedvesedett a ruhája, a szíve zakatolt, közben folyamatosan arra a kismillió tényezőre gondolt, ami kimenekítheti ebből a lehetetlen helyzetből. Homloka ráncba gyűrődött, a fogát csikorgatta tehetetlen dühében, ahogy lökdösték. Érezte karján a nyomást, látta lelki szemei előtt az elfehéredett ujjakat, amik közrefogták. Száját vastag szigetelőszalag, szemét fekete szövet borította, ami elzárta előle a külvilágot és a rá váró borzalmat. Nem védekezett. Lett volna értelme? Tudta, hogy nem. Ügyetlenül botorkált előre körömcipőjében, minden egyes lépésnél elakadt a sarka az avarban, karját, arcát faágak karcolták. A madarak csiripelése és a lombok zizegése kúszott minduntalan a fülébe. Aztán hirtelen hisztérikus kacaj harsant, betöltötte az erdőt, visszhangként kísértette néhány másodpercig.

A lány köhögni kezdett, a hörgés a torka mélyéről tört elő. Hatalmas pofon csattant válaszul az arcán, ami úgy szólt, mint egy kidurranó lufi. A lány érezte, ahogy kirajzolódik rajta a tenyérlenyomat, majd éles nyikorgó zaj ütötte meg a fülét. Talán egy ajtó lehetett? Erős kéz taszított rajta egyet, amitől előrebukott vékony, nyurga teste. Orrfacsaró, dohos szag kúszott az orrüregébe. Hüppögni kezdett, magzatpózba húzta össze magát. Nem sokáig nyugodhatott, a durva kezek újra őt püfölték, majd egy régi, kemény, faszékhez kötözték. A pillanat töredéke alatt rántották le róla a szigetelőszalagot.

Miért pont ő? Újra lúdbőrözni kezdett a háta attól, ahogy megragadták az állkapcsát, és egy idegen tárgyat húztak végig az ajkain, egyszer, majd még egyszer, aztán még sokszor. A fanyar íz bekúszott a szájába, majd a nyálával keveredve elérte a nyelőcsövét. Kirúzsozták? Mi célból? Mi történik vele? Kérdések garmadája lepte el az agyát, mint kukacok a rohadt húst. Valaki behajolt az arcába, érezte a leheletét, fröcsögve beszélt hozzá, rikácsolva ejtett ki minden egyes szót. A lány önkéntelenül fordította el a fejét, ösztönösen próbált távolabb húzódni. Koppanást hallott, mintha az asztalra tettek volna valamit, aztán léptek hangját, csoszogást, majd egy kéz hirtelen torkon ragadta. Ebben a pillanatban rájött, hogy nem elég erős a túlélési ösztöne. Izzadság gyöngyözött a homlokán, amint ráébredt, hogy azt tehetnek vele, amit csak akarnak…

– Miért? – kérdezte elhaló hangon.

– Mert ezt érdemled.

1. FEJEZET

Dávid a holttest mellett állt. Ebben a hónapban már a második gyilkossághoz riasztották, pedig még csak június huszonötödikét írtak.

– Ez felfoghatatlan. Ki képes ilyen szörnyűségre? – szólalt meg mellette az egyik helyszínelő, aki a tetem körül serénykedett.

– Ne a szád járjon, hanem a kezed! – korholta a nyomozó. – Minden négyzetcentiméterről készíts fotót, ne maradjon ki semmi!

A magas, kisportolt férfi vetett egy pillantást az előtte heverő fiatal nőre, és beletúrt sötét hajába. A lány végtagjait kifeszítették. Mint Jézus a kereszten. Az áldozat valaha gyönyörű lehetett, ám most kopasz fején táncot jártak a korai nap sugarai, vörösre kikent szája segítségért fohászkodva merevedett meg. A gyilkos az árokpart mentén hagyta, ahol jóformán a kutya sem járt. Most viszont itt nyüzsgött a keszthelyi rendőrkapitányság fél bűnügyi osztaga.

– Nézzetek körbe a kastély körül is! Kérjétek be a kamerafelvételeket, járjátok körbe a boltokat, hátha látott valaki valamit – adta ki az utasítást Dávid a járőröknek, majd előhalászta zsebéből a telefonját.

– Szeretnék bejelenteni egy újabb halálesetet. Gyilkosság történt – vágott bele a nyomozó, amint az Igazságügyi Orvostani Intézetben dolgozó doktor Szabó Miklós fogadta a hívást. – Szintén Keszthelyen, ezért hozzátok kerül majd az eset.

– Kézbe veszem az ügyet, és tájékoztatlak – felelte a kórboncnok. Kérdezett még néhány szakmai részletet, aztán letette.

Dávid épp távozott volna a helyszínről, amikor hosszadalmas és kimerítő két óra után elvégezte a szükséges teendőket, egyeztetett az orvos szakértővel is, de az egyik rendőr futva állította meg.

– Főhadnagy! – lihegte. – Találtunk egy rúzst. – A férfi felmutatta a bűnjeles tasakba helyezett apró tárgyat.

A nyomozó megfogta, és alaposan szemügyre vette. Rögtön az a lány jutott eszébe, akit két héttel korábban találtak meg a Balatoni Múzeumtól nem messze, ugyanígy lekopaszítva és kikenve. Neki úgy simult a tenyerébe a rúzskapszula, mintha a testéhez tartozott volna.

– Az árokban találtuk. Alig vettük észre. Beszorult két nagyobb kő közé – magyarázta a rendőr.

– Akkor legközelebb nyissátok ki jobban a szemeteket! Nem igaz, hogy ilyen szerencsétlen itt mindenki! Megkövetelem, hogy alaposabban járjatok el! – A nyomozó lassan beszélt, a hangja ingerülten csengett. – Ha azonosítottátok a holttestet, olyan személy menjen ki a szülőkhöz, aki képes együttérezni a hozzátartozókkal.

Dávid visszanyelte a még kikívánkozó trágár szavakat, majd otthagyta a csapatot. Megigazította magán a bőrkabátot, és elsétált a motorjához, amit az út túloldalán hagyott. Vissza kellett érnie a délutáni eligazítás előtt, márpedig Zalaegerszegre még a Hondával is legalább fél óra volt az út, bele kellett húznia.

Ahogy belépett a szocializmus emlékeit őrző rendőrségi épület tágas előterébe, a recepciós figyelmeztette, hogy már várják. Dávid megacélozta magát, felliftezett az ötödik emeletre, és benyitott a kapitányhoz. A helyiség két részből állt; az egyik, ahol ő várakozott, a titkárnő birodalma volt, a másik, amit vaskos ajtó rejtett, pedig a főnök irodája, ami hatalmas, elegáns tárgyalószobához hasonlított.

– Most telefonál, de ha végzett, bejelentelek. – A titkárnő Dávidra villantott egy csábos mosolyt, és hosszú műkörmével dobolni kezdett az asztalon, miközben szemét rajta legeltette.

Dávid úgy tett, mintha nem vette volna észre. Ha a kedve úgy hozta, kihasználta a népszerűségét, de ez most nem az a helyzet.

– Mit csinálsz ma este? – Az alacsony, fekete hajú nő kihívóan megrebegtette a szempilláit, és végigsimított dekoltázsán mélyen kigombolt blúza alatt.

Ám mielőtt Dávid válaszolhatott volna, a kapitány megjelent az ajtóban.

– Gyere be! – intett a nyomozónak a nagydarab férfi. – Már beszéltem a keszthelyiekkel.

– Akkor hallottad a híreket. Sajnos nem túl rózsásak. – Dávid beletúrt sötétbarna hajába. – Feltehetően ugyanaz a tettes, aki a két héttel ezelőtti gyilkosságot is elkövette.

– A bűnügyi osztály vezetője szabad kezet ad neked az ügyben. Mivel ott történt mindkét eset, és az ottaniak végezték a helyszínelést, a vallomások felvételét, muszáj lesz velük együtt dolgoznod, akár tetszik, akár nem. – A kapitány előkereste az aktát, onnan olvasta a neveket. – Az első áldozat, Illés Laura, keszthelyi. Néhány napja bejelentettek egy eltűnést. Budai Janka szintén keszthelyi. Elképzelhető, hogy az ő holtteste került elő?

– Az azonosítás előtt nem mernék semmi biztosat állítani. Viszont mivel gyilkosság, úgyis ide, a megyére kerül az ügy. Nem hagyhatjuk ki a keszthelyieket?

– Ha emberszámba vennéd őket, talán együttműködőbbek lennének. Kell a segítségük, szóval szokd a gondolatot, hogy gyakori vendég leszel náluk. Minél hamarabb megoldod az ügyet, annál gyorsabban szabadulsz.

Dávid megcsóválta a fejét.

– Szóval panaszkodtak.

– Nem vagy a kedvencük.

– Persze, hogy nem vagyok, én precíz és pontos munkát várok el, amire ők képtelenek. Alapjáraton türelmes vagyok, de az ő esetükben már az első percben elszakad a cérnám.

Hiába volt baráti a kapcsolatuk, a kapitány rangban felette állt. Hangnemet váltott.

– Dávid, ez nem kérés, hanem parancs.

Dávid kihúzta magát, bólintott.

– Megteszek mindent, ami tőlem telik.

– Ajánlom is – zárta le a beszélgetést a kapitány. Áttolta az aktákat az asztalon, és biccentett. Dávid kényszeredett mosollyal az arcán állt fel, de mielőtt még kiment volna, a kapitány utánaszólt:

– Szükségük van rád.

Nem haladtak elég gyorsan. Két nap alatt csak annyi derült ki, hogy az áldozat tényleg az eltűnt lány, Budai Janka. Vélhetőleg a munkahelyén látták utoljára, előző péntek délután, azóta nem lépett senkivel kapcsolatba. Onnan elindulva a gyilkos karjaiba sétálhatott. A szülők összeroppantak a hír hallatán, és semmit sem tudtak mondani, ami előremozdította volna az ügyet. A nyomozó erre kiadta az utasítást, hogy a két elhunyt múltjának is nézzenek utána. Elképzelhetőnek tartotta, hogy sokkal mélyebbre kell ásniuk ahhoz, hogy válaszokat találjanak a levegőben lógó temérdek kérdésre.

Dávid puritán íróasztala mellett ült, a széke karfáját markolta, fejében pörögtek a lehetséges variációk arról, mi történhetett.

– Dávid, hallasz? – kiáltott be neki az egyik társa a nyitott ajtón. – Átkapcsoltam neked egy hívást Keszthelyről.

Ez a mondat visszarántotta a férfit a valóságba. A telefon pirosan villogott; ő lustán emelte füléhez a kagylót.

– Péter vagyok. A titkárnőnk most faxolja át neked a meglévő anyagot. Rá tudsz nézni?

– Persze, és utána személyesen is megbeszéljük ezt az egész őrületet.

– Rendben. Addig is kézben tartom az ügyet – felelte a keszthelyi nyomozó. – Kérésedre találtam néhány embert, akiket érdemes lenne kihallgatni. Szélesítettem a kört, és az új listán szerepel egy rendőr is. Mindkét lányt ismerte. De a lényeg, hogy hamarosan ott lesz nálad az anyag.

– Álljatok neki az ismerősök kihallgatásának. Nincs szükség egy újabb halottra – utasította a nyomozó Pétert, majd vett egy mély levegőt. – Továbbá öntsünk tiszta vizet a pohárba. Mostantól nekem jelentesz, mindenről nekem szólsz először. Én vagyok a főnök. Remélem, világos voltam.

– Mint a nap. Ennél világosabb már nem is lehettél volna. – Péter hangja elvékonyodott, nyilvánvalóan nem örült a helyzetnek. Dávid azonban ezt figyelmen kívül hagyta.

– Ezt már szeretem. Később beszélünk.

Elhatározta, hogy az ő játékszabályai szerint fognak játszani, ám a hangulatán nem sokat segített ez a beszélgetés. Amikor a titkárnő megjelent az ajtóban, ingerültebben szólalt meg, mint szerette volna.

– Mondd, Erika, mi van?

– A keszthelyi ügy iratai.

– Igen, tudok róla, köszönöm. – Dávid kézbe vette a gondosan összerendezett paksamétát. – Erika, várj! Délután már ne zavarjon senki, a hívásokat vedd át, a fontosokat, ahogy szoktuk, jegyezd fel. Később elrendezem őket.

Erika bólintott, majd kisietett. Dávid fellapozta az anyagot. Sejtése hamar beigazolódott: semmi nyom, nulla bizonyíték. Sötétben tapogatóztak. Újra és újra átolvasta a kapott anyagot, de szemernyit sem jutott előbbre.

– Nagyszerű – fújt maga elé –, már csak ez hiányzott. – Dávid végighúzta az ujját a felsorolt neveken, majd megakadt a szeme azon, amelyik mögött zárójelben a rendőr szó szerepelt. Elmosolyodott.

– Szóval egy nő.

2. FEJEZET

Június vége lévén a nap fullasztó erejével szórta fényét. Fehér Vivien szerette a perzselő meleget, de most kifejezetten zavarta a hőség. Modelleket megszégyenítő alakja és hosszú szőke haja ellenére is hamar kivívta férfitársai tiszteletét éles eszével és a terepen már többször bizonyosságot nyert higgadtságával és harci tudásával.

Bár a golyóálló mellény, amit viseltek, jó szolgálatot tett a lövedékek ellen, lelassította őket, nehezítette a mozgásukat, a nyári hőség pedig még fokozta a helyzetet. Viviennek a csapatával így is hiba nélkül kellett végrehajtania az akciót. Egy lepukkant környéken, egy elhanyagolt lépcsőház ajtaja előtt álltak. Fölöttük bársonyos égbolt, lábuk alatt erős flaszter, körülöttük csupa mocsok. Délelőtt tizenegyet ütött az óra, amikor megkapták a parancsot, hogy indulhatnak. Vivien nem pánikolt soha, tudta hova tart, bíztak benne a társai. „Teszünk egy rövid kitérőt a pokolba, aztán mehetünk haza!” felkiáltással nyomakodott előre. Orrukat bűzös penészszag csapta meg, miközben szinte lábujjhegyen, libasorban lépkedtek fel a lépcsőn a fal mentén, maguk mögött hagyva a biztonságot. Ahogy a fokokat szelve haladtak feljebb, közelebb a célhoz, meghallották az árulkodó zörejeket. Vivien a lábát előrébb csúsztatva szembetalálta magát azzal az ajtóval, ami elválasztotta a megmentendő élettől. Mélyet lélegzett, megpróbálta csillapítani heves szívdobogását. Hátrapillantott, mutatóujját a szájához emelte.

Bekopogott.

Vártak.

Néma csend.

Majd hirtelen velőtrázó éles sikoly hasított a levegőbe.

– Behatolunk! – adta ki a parancsot Vivien.

A vállával lökte be az ajtót, egyetlen határozott, erős mozdulattal, egész súlyát egy pontra célozva. Felkarja megsajdult az ütéstől, de nem törődött vele.

A folyosó halvány fénye beszűrődött a sötét lakásba. Ablakai ugyan voltak a szobának, de a redőnyöket leeresztették, a függönyöket összehúzták. A homályban lassan kirajzolódtak a sziluettek.

Egy kislány kuporgott reszketve a földön, lábát keskeny mellkasához szorította, törékeny kezével átkulcsolta. Spagettipántos, rózsaszín hálóingére záporoztak a könnyek.

Vivien teste megfeszült.

– Én Vivien vagyok. Téged hogy hívnak? – kérdezte lágyan.

– Lilinek.

– Most már biztonságban vagy, Lili. El kell mennünk innen – mondta a nő, és a kislány felé nyújtotta a karját.

A szoba berendezése közben egyre részletesebben körvonalazódott Vivien éjsötét szeme előtt. Érzékelhetővé váltak a szegénység nyomai, a felpöndörödött tapéta, ami alól vakolat potyogott a megviselt padlószőnyegre, az állott, dohos szag. A helyiségben mindössze néhány kopott bútor árválkodott: egy régi asztal hozzá nem illő székekkel, és egy falhoz tolt, öreg szekrény. A lányka kis kezei indaként kapaszkodtak Vivienbe. A nő fellélegzett, felsegítette a kislányt, és sebesen kifelé terelte, ahol a folyosón már várták a társai.

– Anyukámat is kiszabadítod?

– Hol van? – kérdezte Vivien sürgetően.

A kislány megtorpant, felemelte a karját, és egy oldalajtóra mutatott. Vivien kéztartással jelzett a társainak, hogy vigyék a kislányt, illetve maradjanak a háta mögött, fedezzék. Majd ha az az állat menekülőre fogja, és kiront az utcára, akkor tüzelhetnek rá. Addig azonban Vivien csakis a saját higgadtságában bízhatott, meg a kollégái hidegvérében.

Egy hirtelen mozdulattal feltépte az ajtót.

Ott volt a nő.

Vivien a telefonhívás alapján pont erre számított. Lili anyukája vékony volt, akár a nádszál, bőre ráncosan gyűrődött a testén. Meggyötörte az élet, sokkal idősebbnek nézett ki, mint amennyi valójában lehetett. Ott állt szemben, a falnál, szorosan mellette pókhasú férje. Egyik kezét a nő szájára tapasztotta, a másikkal kést tartott az oldalához. Az asszony hasából folyt a vér, és kezét hiába szorította a sebre, máris kisebb vörös tócsa alakult ki a lábánál. Egyébként is beesett arca sápadt volt a vérveszteségtől.

– Álljon félre, kérem! – utasította Vivien a férfit.

– Nem parancsolgathatsz a házamban, te mocskos ribanc! – röfögött amaz. Összeakadt a nyelve beszéd közben, olyan részeg volt.

Vivien máris azon gondolkodott, hogyan fordítsa ezt előnyére. Egy pillanat alatt végigmérte a testes szörnyet, darabos mozgását, felgyorsult légzését, kipirult arcát. Marokra fogta fegyverét, és egyenesen a férfira szegezte.

– A felesége el fog vérezni. Engedje el, különben kénytelen leszek meglőni – mondta artikuláltan. Nem vette le szemét a férfiról, de a következő kérdést az őt fedező társaihoz intézte. – Itt vannak már a mentők, ugye?

Soha semmit nem bízott a véletlenre.

Vivien egy lépéssel rövidítette a távolságot közte és a pókhasú közt, majd még eggyel. A szeme közé célzott. Tapintani lehetett a feszültséget. A férfi ráüvöltött.

– Maradj ott, hallod? Ne merj közelebb jönni, mert leszúrom, érted?

A férfi hőzöngése közepette egy leheletnyit megmozdult.

Vivien erre a pillanatra várt. Lejjebb eresztette a pisztolyát, és lőtt.

A golyó szélsebesen süvített.

Repült a levegőben.

Áthatolt ruhán, szöveten, csonton.

– Őrült picsa! – ordította a férfi, majd a combját szorongatva elborult, mint egy kidőlő fa.

A felesége a koszos padlószőnyegre rogyott, és összegörnyedt. Vivien odaszaladt hozzá, az éles pengét a társai irányába rúgta. Felhajtotta a nő hasára tapadt pólót, és szemügyre vette a szúrt sebet.

– Szóljatok le, hogy hozzanak fel egy hordágyat, vagyis kettőt! – utasította a kollégákat, és az alkoholtól bűzlő férfi felé bökött. – Ez itt sehova nem fog menni a saját lábán. Bilincseljétek meg, ismertessétek vele a jogait! – A feleség felé fordult, és kedvesen megszólította. – Nem olyan súlyos a sebe, mint amilyennek látszik, szerintem nem ért létfontosságú szervet. Mindjárt érkezik a segítség, a kislánya pedig lent várja.

– Biztonságban van, ugye? – A nő hangja elcsuklott a megkönnyebbüléstől.

Vivien elmosolyodott, aznap először. Felsegítette a nőt a hordágyra, az ápolók pedig kigurították a folyosóra.

Vivien tisztes távolból követte őket. Amikor kiértek a lépcsőházból, arcát az égnek emelte, így adott hálát, hogy a bevetés újfent sikeres volt.

– Anyukám! – kiáltott Lili örömittasan, és vékony kis lábán odaszaladt a hordágyhoz. Édesanya és gyermeke boldogan megölelték egymást.

Vivien félmosolyra húzta a száját, melléjük lépett, megsimogatta Lili tincseit, és a kezébe vette angyali arcocskáját.

– Vigyázz anyukádra, jó? – húzta végig ujjait az apró gödröcskéken.

A kislány bólintott, és a karjaiba simult. A könnyekkel és meghatottsággal teljes ölelés elmaradhatatlan rítusát követően Vivien elköszönt.

– Köszönjük! – kiáltották utána.

A nő búcsúzóul intett nekik, majd átsétált a túloldalra, a szolgálati kocsijához, az épülettel szemben lévő parkolóba. A mentő szirénázva húzott el mellette, de Viviennek már az járt a fejében, hogy mi lesz a következő eset.

A kesztyűtartóba kotort; a telefonját soha nem vitte magával bevetésre, de mindig elsőnek vette kézbe, amikor végzett.

Nagyot káromkodott, ahogy meglátta a készülék kijelzőjét.

Egy sürgető SMS a főnökétől. Vivien a zöld gombra nyomott.

– Ha végeztek, jöjjön vissza egyenesen az irodámba – mondta az osztályvezető.

– Értettem, uram. Egy újabb ügy?

– Önt érintő ügy. A segítségét kérik. Mindent részletesen el fogok mondani.

Vivien szíve a torkába ugrott, bal kezét ökölbe szorította. Az ablak felé fordult, erősen bámulta a fákat, látni vélte, ahogy felé nyújtják az ágaikat. Vajon mi lehet az az ügy, ami őt érinti?

– Ott van még?

Vivien összerezzent főnöke hangjára.

– Indulok.