Hans Tetinger

A DESZKI

Copyright © Hans Tetinger 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-963-639-176-8

A borító Borsos Zita munkája.

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

Anchor.fm, Spotify, Google Podcast, Apple iTunes

RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

A dologtalanság kiváltotta, nem is kellemetlen érzés egyre jobban rám telepedett és a hatalmába kerített, ahogy közeledett a nyár. Erősen hosszabbodtak a nappalok, szürkület utánig üldögéltem a teraszon, bambulva a terjengő sötétségbe, kortyolgatva meglangyosodott sörömet. A völgyben már alkony, a hegyoldalt még süti a nap. Lassan pára fedi be a tájat, a távolabbi csúcsok kontúrjai elbizonytalanodnak. Semmi nesz. Békesség, mobil kikapcsolva. Ahogy mindig is elképzeltem a visszavonulás utáni éveimet.

***

Amúgy nehéz volt abbahagyni a napi tíz-tizenkét órás hajtást. Így most, friss, de bőven továbbszolgált nyugdíjasként, alibi célokat tűztem magam elé, kis bugyuta munkákat, úgymint éppen: csempe javítások a medence körül. A télen meglazult vagy éppenséggel felfagyott lapokat tovább lazítottam, a véső élével alájuk nyúltam, óvatosan lehámoztam őket az aljzatról, drótkefével lekapartam róluk a fuga maradványokat és egy műanyag lavórban beáztattam őket. Aztán még egyszer végigkopogtattam a teljes burkolatot, kongó üregek után kutatva; portalanítottam és alaposan belocsoltam a feltárt felületeket, majd kültéri aljzatkiegyenlítővel pótoltam a hiányosságokat. Csak ebéd után keverem be a ragasztót, döntöttem el, belekalkulálva a kétórás ajánlott duzzadási időt is. Kis tétovázás és némi bizonytalankodás után bevonultam a hűvös garázsba, és ott kezdtem el rendezkedni, várva a medence körüli délutáni árnyékra a javításhoz.

Ritkán fordultam meg a garázsban; a kocsit kora tavasztól kezdődően a murvás behajtón parkoltattam, nem esett kedvemre le- és felaraszolgatnom nap mint nap a szűk rámpán. Aminek az lett a következménye – garázssors –, hogy a helyiség egyre inkább egy lomtárra kezdett hasonlítani, és ősz végén meglehetős alapossággal kellett minden évben a selejtezés figyelmet igénylő munkájába fognom, hogy helyet és mozgásteret biztosíthassak az autó téli tárolásához.

Most tehát bőven korán volt még ezekhez a tevékenységekhez, inkább csak a hűvösség miatt tértem be ide. Feleségem főzte az eltevésre szánt lecsót, kint az udvaron, parázson, öntöttvas lábasokban – nagyszülői örökség –, mihez én hajnal óta szeleteltem a hozzá való paprikát és paradicsomot, jól elfagyasztva ujjaimat a kora tavasz óta gyűjtögetett és mélyhűtött zöldségek nyeszetelésével. Nagy alattomban néhány darab, korábbról a célra félretett erőspaprikát is beleaprítottam a szecskába, mert anélkül nem lecsó a lecsó. Ebből minden évben botrány lett: pár vendég nem szerette a csípős ételt, inkább a nők nem, és hiába is próbáltam volna elmagyarázni nekik, hogy bármilyen egyéni pótlólagos hozzátét magától a lecsó-élménytől fosztaná meg a lecsó-ínyencet. Ugyanis esetünkben az utólagosan beaprított erőspaprika tüze minden más ízt elnyomna, míg ellenben együtt főzve és érlelve, azaz minden komponenst harmonikus arányban tartalmazó összetételben, a csípősség csupán egyike az étel eszenciáinak, ott már egyáltalán nem kirívóan a többi aroma közül, és még csak nyálkahártyát sem izgatóan.

A garázsban tehát még rend; jobbra a felnire szerelt téli gumik sora, balra a lomtalanításra váró, félig szétszerelt konyhabútor, szemben a rozoga stelázsin kiselejtezett, de még nem megsemmisíthető iratok tömkelege, akkurátusan dossziékba rendezve – nem én voltam! –, időrendben, a gerincre írt dátumokból megállapíthatóan, ahogy szokott hozzá a szemem a félhomályhoz. Végighúztam az ujjamat a mappákon és iratgyűjtőkön, bennük az elmúlt évtizedek sikeres és sikertelen üzleti ügyeinek a már senkit sem érdeklő – na a NAV kivételével! – kövületei. Periratok, ügyvédi felszólítások, ítéletek, indokolások, fizetési maghagyások, szerződések és szerződés bontások garmadájával, melyek summázata itt átellenben: három szintes, csinos, akár villának is tekinthető családi ház, csendes zsákutcában, kis medencével, már-már ősfásnak mondható növényzettel; megkomolyodott és kellően felkopaszodott feketefenyő sorral, köröskörül szorosan záródó tuja-fallal. Nem hatódtam meg egyáltalán most sem, a mögöttes teljesítménytől, csupán csak megnyugvással vettem tudomásul: az idő halad, én lassacskán – szándékoltan – kikopok a nyüzsgésből, és átadom magamat a semmittevés édes kis örömeinek. Egykori versenytársak sikerei, barátok kudarcai már nem érdekelnek, a szakmai híreket is éppen csak hogy átfutom az interneten, jobbára a címekből tájékozódom a fejleményekről – vagy még azt sem. Gyerekek régóta rendben, kaptak lakást, bútorral, beépített konyhával, gépkocsival, haladnak immár a maguk erejéből. Unokák édesek és cseperednek, pontosan annyiszor jönnek hozzánk, ahányszor még kellemes és nem terhes. A feleségemben a régi lányt látom, és ez fura, mert idegen hetvenéves hölgyeken az idő múlását azonnal nyugtázom (osztálytalálkozók, mondjuk), és őket érintően pajzán gondolatok eszembe sem jutnak már. Míg ellenben a feleségemnél ez az idő faktor fel sem merül, hetente minimum kétszer nem … Így van rendjén, és ez valahol csodálatos, talán-talán egy kis extra ajándék még nekem, és remélem, neki is.

Legalábbis így volt ez a mai nap délutánjáig.

***

Mielőtt bejöttem ide a garázsba, éppen néztem őt, elég hosszasan, ahogy hajlongott a lábasai körül: babos kendőjébe visszagyűrt, alig őszülő loknijait, kissé már meghajlott hátát, megereszkedett vállát. De leginkább az orra metszését figyeltem: már régebben észrevettem, hogy mind feszesebbé válik rajta a bőr, és az egykori piszeséget, félúton a nyergen és egyre hangsúlyosabban, egy kis csontosodás töri meg. Végül is jól áll neki, talán jobban is passzol a profiljához. Mint oly gyakran az utóbbi időben, most is kissé elérzékenyültem: adott nekem két szép és okos gyereket – ráadásul mindkettőt császárral, így én duplán jól jártam… Ezen felül bármikor a rendelkezésemre állt; nem is oly régen még akár a konyhában is, napközben… És végül is, más férfit nem ismert rajtam kívül. Ezt tudom.

Egyszer, jó régen már, még éppen a „szóba jöhető kor” vége felé (de mikor is van az?), tréfálkoztam vele (persze, nem először, és nem is oly biztos, hogy kifejezett élcelődés volt): vehetem úgy, hogy sosem kísértették meg? Hogy a fenébe ne, hát kinek nézem én őt, vágott vissza, mire kissé megszeppentem, és azzal hárítottam, hogy jó, jó, de sikeresen, és nyeltem hozzá egy nagyot. Felnevetett. Miért is gondolom, hogy elmondaná? Meg amúgy sem szívesen hazudik, tudhatnám. Különben meg ő nem volt sikerosztó, rántotta meg a vállát és jól visszanézett rám. (Aminek az okát, persze tudtam …). De miért is nem, ha már annyi esélyt kapott, folytattam elbátortalanodva a már csak félig mókásnak mutatkozó diskurzust. Mert gusztustalannak tartja, zárta le a beszélgetést és ment is a dolgára.

Később ezen a riposztján többször is elmorfondíroztam: nem azt mondta, például, hogy: „Ó, édesem, hát a nyomodba sem léphetett senki!”, vagy legalább ezt: „Örök hűséget fogadtam neked, mi mást is várnál el tőlem?”. Vagy akkor már inkább egy kis bugyuta tréfával próbálta volna tompítani a kérdéskör komorságát stb. De nem, hanem egy meglehetősen semleges, sőt, már – már szenteskedő magyarázattal élt. És egészen különleges: ahogy mentünk be a korba, többször is előjött ez a dolog részemről, ráadásul fura módon, egyre nagyobb erővel. Ennek egy lehetséges okára később rájöttem (a saját, könnyű asszony-hódításaimból fakadókon túlmenően): ugyanis már a kezdetekkor érzékeltem, hogy nagyon „meg tud nézni” férfiakat. Olyan igazi, rá jellemző alapossággal (vagy inkább talán csak gyermeki rácsodálkozással?); azaz tetőtől talpig végigmérve az elébe toppant idegent (régi barátomat, vízvezetékszerelőt, népszámlálót), tehát azokat nem csupán említett minőségükben mustrálva, hanem valahogy „másképpen” is. Mondjuk ki: igen, férfiként. Nem túl feltűnően, nem túl hosszan tartóan, más számára nyilván észre sem vehetően, de bennem rendre apró kis gyomorgörcsök sorát elindítva, s nyomukban rögtön a zsigerből eredő elbizonytalanodást. A szeme másképp csillogott ilyenkor, vagy másképp fókuszált, nem tudom. De láttam. Határozottan és egyértelműen, mindig ugyanúgy ismétlődően. Hogy aztán gyorsan visszakerüljön minden az elvártak szintjére: a barát meg lett vacsoráztatva és el lett bocsátva, a villanyszerelő megdicsérve és kifizetve, a népszámláló teljeskörű adatsorral ellátva. Ezt követően az érzést is gyorsan elhessegettem magamtól – hogy aztán az számos más alkalommal, dezsavü üzemmódban, újra és újra visszatérjen és felzaklasson. De végül is, mi mást tehettem magam lenyugtatására: piciny csalfaságoknak könyveltem el részéről ezeket a „megnézéseket”. És miért is ne, csitítgattam a lelkemet; előttem nem ismert senki mást, akár úgy is érezheti (de inkább ne tegye), hogy talán icinke-picinke dolgokról lemaradt, kis udvarlásokról, kacérkodásokról, ártalmatlan flörtölésekről – és másról szó se essék!

És akkor még idekívánkozik egy jellemző és konkrét eset: a gyerekekkel ellátogattunk a hajdanán egyedülállóan pompázatos lepencei strandra, és a sok órás fürdőzés után kifeküdtünk a napozóra. A gyerekek elszunnyadtak, én meg a páratlan szépségű körpanorámát kezdtem módszeresen tanulmányozni. Ahogy a látvány adta magát: Prédikálószék, Julianus kilátó, visegrádi fellegvár … aztán csak beúszott a képbe feleségem profilja is. Jelezni akartam felé az elragadtatásomat, de előtte próbáltam volna belőni, éppen melyik csúcsot is nézegetheti, amikor, talán szemlencséje fókuszálásán, de észrevettem, hogy bizony nem a távolba réved, hanem éppen egy tőlünk tíz méterre üldögélő Zeusz-szakállas pasasra szegeződik a tekintete. Mégpedig bűvölő üzemmódban. Amit igencsak jól ismertem. Szólítottam, rögtön felém fordult, de elsőre nem igazán talált rá a hangforrásra. Pislogott egyet – kettőt, amit zavarában szokott tenni, például amikor kis csínytevésen kaptam rajta, és hasonlók. Aztán csak megszereztem a teljes figyelmét is.