BARDO

Lengyel Zsuzsa Édua

Kalandjaim életen innen, halálon túl

vikonyv©2023

ISBN

Epub: 978-615-6586-15-5

Pdf: 978-615-6586-14-8

Borító: Dávid Anna Virág

Az átkelés

Szerdán haltam meg. Az ember lánya nem gondolná, hogy szerdán fog meghalni, én legalábbis nem gondoltam. A baleset gyorsan kiröpített a testemből, nem fájt semmi, nem volt dráma. Néztem a kicsavarodott végtagjaim a kocsi roncsai között, és csak figyeltem. Aztán pár pillanat múlva rám tört a pánik. A kutya! Édes Istenem a kutya! A csomagtartóba szorult szegény, de élt. Közelebb próbáltam menni hozzá, leginkább úsztam a levegőben, és ő észre is vett. Rémült volt, de csóválni kezdett. Ha lett volna mivel, biztos elsírom magam, úgy örültem, hogy nem esett baja. Nem bírtam elszakadni tőle, amíg meg nem érkeztek a mentősök, és sokkal később a rokonok. Mikor láttam, hogy biztonságban van, hirtelen minden eltűnt. Se kocsi, se mentő, se kutya, se emberek.

Egy létra rajzolódott ki előttem, mivel más nem nagyon adódott, elkezdtem felmászni rajta. Minden lépésnél egyre több apró lidérc csimpaszkodott belém, visongva, harapva próbáltak lehúzni. Különböző méretűek voltak, de egyik sem volt nagyobb a tenyeremnél, zöld és szürke színekben pompáztak. Volt köztük egy mustár színű is, ő nagyobb volt, mint a többiek, biztosan ő volt a főnök. Lenézni alig mertem, alattam örvénylő, tejes köd terjengett mindenhol. Nem volt egy könnyű mászás, folyamatosan rúgtam le magamról őket, őszintén, egész idegesítőek voltak. Izzadtam, vagy valami hasonló, mert test híján az izzadás nem túl valószínű. Az járt a fejemben, hogy miért ez a küszködés, és hol a fény és a kedves halott szerettek, akik átsegítenek a túlvilágra? Vagy az szerdán nem jár? Már-már enyhén csüggedt állapotba kerültem, amikor végre nem maradt több létrafok. Megérkeztem. Valahova.

Sivatagszerű volt a látvány, szikrázó napsütés, felhőtlen kék égbolt. Leültem kifújni magam. Kellemes meleg volt, a homok puha és selymes. Ez már jobban tetszett. Hátamra feküdtem és az eget csodáltam. Kicsit olyan volt, mint egy tiszta tó sima víztükre, ezt gondoltam. S akkor hirtelen egy kavics hullott az ég felé, becsapódott, és gyűrűzni kezdett a kékség. Nos, ez igazán lenyűgöző és felkavaró volt. Felpattantam és csak bámultam a fodrozódó égboltot. Kerestem szememmel, honnan jött a kő, és nem értettem a dolgot. Sétálni kezdtem abba az irányba, ahonnan a kavics becsapódott, kíváncsiság lett úrrá rajtam, nem is kicsi.

Ahogy a homokban lépdeltem észrevettem, hogy mezítláb vagyok. Jól esett. Nyilván nem találtam meg, honnan zuhant az égbe a kő, de a séta közben egyre furcsábbnak éreztem, hogy nincs itt senki rajtam kívül. Akkor ki hajította el azt a követ? Arra gondoltam aztán, hogy biztos van itt valami őr, aki megmutatja, merre kell továbbmenni, és talán a kérdéseimre is válaszol. Ekkor egy távoli mozgó pontot vettem észre, valaki közeledett! Izgalom fogott el. Elindultam felé én is. Egy idősebb férfi volt, csavargó kinézettel, pipával a szája sarkában, de a szeme csodálatosan fénylett.

Isten hozott, már vártunk.

Összerezzentem, mikor szavak nélkül így üdvözölt. Hallottam, mit gondol! Némán nézett rám és mosolyra húzódott a szája.

Igen, ez itt így működik, és nem vagyok csavargó.

Eléggé elszégyelltem magam az előbbi gondolatért, ezen ő még jobban mulatott.

Sajnálom, nem tudtam, hogy hallod a gondolataim. Mimikája bíztató volt.

Nem baj, hamar megszokod újra.

Arca mélyen barázdált és mindenhol ráncos, szemöldöke bozontosan szerteágazó volt, mégis a legemlékezetesebb a szeme maradt nekem: nem öregember szeme volt az, ficánkolt benne az élet és az éberség.

Hova kerültem, hol vagyunk most? Tettem fel a legégetőbb kérdést hangtalan.

Ez itt az előszoba, mindenkinek másmilyen, továbbmehetünk, ha gondolod. Vidám tekintettel figyelte arcom. Nagyon furcsa volt, hogy nem beszélünk rendesen. Bólintottam, és elindultunk. Az jutott eszembe, milyen jó lenne egy domb, amiről be lehet látni a területet. Ahogy ezt kigondoltam, a horizonton felderengett egy nagy homokdűne. Kérdőn néztem az öregre.

Igen, te csináltad. A gondolatoddal. Fürkészte csodálkozó arcomat, közben persze minden bennem felmerülő kérdést azonnal meghallott és megválaszolt.

Tényleg így van. A gondolataid itt megjelennek a térben, megvalósulnak egészen gyorsan. Konkrétan elképedtem ettől.

S ha véletlenül valami rossz dolog fordul meg a fejemben, vagy őrültséget kívánok, az is megvalósul? Az öreg megállt.

Igen. Ezért mondtam, hogy ez az előszoba nagyon más mindenkinek. Amúgy meg olyan nagy problémák nem szoktak itt lenni, mert aki nagyon tele van rossz gondolatokkal és téves vágyakkal, az fel sem jut ide. A saját vágy-lidércek lehúzzák őket a mélybe.

A létra és a lidércek… Mire feleszméltem emlékeimből, már a dűne tetején álltunk. Az öreg a pipájával babrált. Hálás voltam, hogy a kísérőm lett, valahogy bíztam benne. Egy kis ideig egymás szemébe néztünk gondolatszavak nélkül, elménk is néma volt. Aztán hirtelen ezer kétely tódult fel bennem, a bizalom kinyitotta a kérdések bugyrát.

Azt mondtad, már vártatok. Kik? Miért? Hogyan? Hosszút szívott a pipából, és a vállamra tette kezét.

Szépen lassan mindenre emlékezni fogsz, most megmutatom a Kaput.

Balra fordult, és mint aki egy láthatatlan színházi függönyt húz szét kezével, a dűne lábához mutatott. Egyszerre színes vásári forgatag képe tárult elém, rengeteg ember sürgölődött odalenn. Még hangzavar is volt, szinte megkönnyebbültem, hogy beszélnek, sőt kiabálnak egymással. A tömegen túl egy négyzet alakú, fémes szerkezet volt a talajon, egész hatalmas. A Kapu. Ez lesz az.

Mit csinálnak az emberek ott lenn? Fordultam az öreg felé.

Várnak az átkelésre. Mindenkinek át kell kelnie a Kapun. Válaszolt és visszafordította tekintetét a tömeg irányába. Egyik pillanatról a másikra síri csend lett. Valami készülőben volt odalent.

Moccanni se mertem. Szinte megfagyott a levegő. Csak egy férfi járkált a rácsozott fém négyzet peremén, mindenki más fegyelmezetten állt és őt figyelte. Nem bírtam levenni róla a szemem, közelebb is mentem, leültem a homokra, hogy jobban lássam, mi történik. Idegesnek látszott, de elszántnak is. Mint, aki az arénába készül, az életéért megküzdeni.

Majdnem így is van. Lépett mellém az öreg. Felnéztem rá a földről, és zúdítottam is volna rá a kérdéseimet, de a tömeg őrült harsogásba kezdett. A férfi elrugaszkodott a talajról, és úszni kezdett a levegőben a fémrács felett. Keményen küzdött, akármi is volt a cél, de nagyon úgy festett a Kapu túlsó oldalára szeretne átjutni.

Ez itt a második próba, a túloldalon egy még szabadabb világ van, oda már csak azok jutnak be, akik elég fejlettek ahhoz, hogy tudatosan tervezzék meg következő életüket. A Kapu olyan, mint egy mágnes, vonzza a vágyakat, félelmeket és alantas késztetéseket. Akiben sok van, az nem jut át a túlsó partra, hanem belezuhan egy öntudatlan, elkerülhetetlen újabb inkarnációba. Lehúzza őt a vágyak és érzelmek súlya, önműködő rendszer ez.

Tágra nyílt szemmel bámultam, hol az öregre, hol a férfire, aki még mindig a levegőben úszva küzdött. A Kapu felénél tartott, úgy nézett ki, mintha ott lenne a legnagyobb a vonzás. Az emberek, mint valami kézilabda meccsen, hangosan szurkoltak neki. Lenyűgöző és félelmetes volt. Ez még mindig nem a fényes rokonság, aki szeretettel emel át a másvilágra. Viszont egyre jobban megszoktam a gondolatolvasást, és valahol ez az egész olyan ismerősnek is tűnt. Egyszerre voltam nagyon nyugtalan és végtelenül békés is. Lehet, a halálom után leszek skizofrén?

Erre a felvetésre az öreg hangosan felnevetett. Hát mégis van hangja! Én is vele nevettem végül. Lelkiállapotom teljesen értelmezhetetlen volt számomra, úgyhogy inkább a férfit néztem megint. Az öreg közben leült mellém. Komolyan mondom, csak a popcorn hiányzott. Volt itt izgalom!

És mi történik azokkal, akik a létrán buknak el? Fordultam felé. Most így közelről, a napfényben egész fiatalosnak tűnt. Ezt sem értettem igazán.

A létráról a Földre esnek vissza. Ezeknek az embereknek komoly függőségeik vannak általában, néha még a létráig sem jutnak el, hanem téblábolnak hosszú éveken keresztül ott, ahol éltek. A földi emberek szellemeknek szokták őket hívni, de csak szerencsétlen lelkek ők, akik sem élni, sem meghalni nem bírtak rendesen.

Ebben a pillanatban ismét tökéletes csend lett. A férfi feladta. A csapóajtó kinyílt, és beszippantotta az inkarnációs örvény. A közönség sajnálkozó hanggal nyugtázta elestét. Tényleg, mint egy gladiátorharc végén. A következő percben pedig visszaállt a káosz, mindenki visszafordult saját társaságához és eszmecseréjéhez.

Te öreg, te igazi vagy? Vagy téged is csak én találtalak ki? Azt hittem a könnye is kicsordul a röhögéstől.

Mondták, hogy van humorod te lány, hát rég volt ilyen kellemes útitársam. Persze, hogy igazi vagyok, én vagyok a végtelen számú Kapuőr közül az egyik. Én hasonlítottam legjobban az elképzeléseidhez, ezért küldtek engem. Csak úgy csillogott a szeme.

Akkor van neved is, igaz? Bólintott.

Bruno a nevem, általában. Felálltam a földről, és lemutattam a tömegre.

Lemegyünk? Megint bólintott.

Lent a tömeg nagyobbnak tűnt, mint fentről. Mindenféle nyelven beszéltek az emberek, de közben a gondolataikat is hallottam.

Nekik senki nem mondta el, hogy nem muszáj itt beszélni? Bruno gyorsan lecsapta a labdát.

Nem mindenkinek van ilyen remek vezetője, mint én. Még kacsintott is!

Ha nem kéne mindjárt halálugrást végeznem, egész jól szórakoznék. Éreztem ám, hogy közeleg az idő. Ne kérdezd honnan tudtam, mert az rejtély. Sétálgattunk, és egyszer csak a Kapu előtt találtam magam. Nos, annak azért volt súlya, hogy ott álltam. Sokkal nagyobb volt, mint fentről. Nem is látszott a túlpart. Lábam megremegett. Segélykérően Bruno tekintetét kerestem, aki kicsit hátrébb megállt a tömegben.

Nem lesz semmi baj! Támogatta lelkemet. Én nem egészen így éreztem akkor, de azért jól esett a bíztatás.

Látlak még, Bruno? Bólintott. Még néztem egy ideig bátorító szemébe, majd visszafordultam a Kapu felé. Nem mondom, hogy nem féltem, mert féltem. A tömeg lassan elhallgatott, és ettől még inkább remegett a térdem. Becsuktam a szemem egy pillanatra, s mikor kinyitottam egy remegő szárnyú, lilásan csillogó szitakötő repült el mellettem, át a túlpartra. Ez egy jel volt, éreztem, indulnom kell.

Ne félj! Akkor sincs baj, ha lezuhansz. Egyáltalán sosincs baj, Alma, soha!

Hihetetlen erővel töltötte be lelkem Bruno utolsó üzenete, de nem néztem hátra, mert tudtam, hogy már nincs ott. Elrugaszkodtam és úszni kezdtem a levegőben a túlpart felé. Rengeteg emlék és érzés jelent meg bennem, miközben lassan haladtam a levegőben. A legtöbb homályos volt és megfoghatatlan, de az érzetek nagyon erősek voltak, intenzitásukat teljes egészében átéltem.

Voltak lehúzó érzetek, nagyon nehéz lett a testem néha, majd aztán el is múltak ezek a pillanatok. Gyorsan változott az állapotom, de nem haladtam gyorsan, olyan volt, mintha egy mézzel teli tóban úsznék. Aztán később én is elértem a kritikus pontot, ahol a Kapu a legnagyobb gravitációval rendelkezett, tartottam tőle, hogy nem bírom ki. Küszködtem rendesen, és szerintem egy centit sem mozdultam előre. Megfordult a fejemben, hogy feladom, mert nagyon fáradtam már. S mégis, egyszer csak leszakadt rólam valami, és borzasztóan megkönnyebbültem. Úgy tűnt nekem, mintha testem egy része vált volna le rólam. Lenéztem a mélybe, hátha látszik is valami belőle: a mézvízben lebegett a kapu csapóajtaja felé a testem mása, csak sokkal átlátszóbb volt. Csak bámultam csodálkozva. Később megtudtam, hogy ez az étertestem volt. Ezek után sokkal gyorsabban úsztam már tovább, közeledtem a cél felé.

Eszmélés Ösvénye

Amikor újra talajt értem, felzúgott a tömeg tapsa a hátam mögött. Alig kaptam levegőt, előre kellett hajolnom a térdemre támaszkodva, hogy meg tudjak nyugodni kicsit. Éveket öregedtem az átkelés alatt. A taps még zúgott, ünnepeltek engem ezek az ismeretlen emberek a túlsó parton, de amikor megfordultam, már nem láttam őket. Meghatódtam a gondolattól, hogy ez itt már valóban a másvilág, létezik hát, ahogy mindig is képzeltem! Boldogság járt át, és egyszerre mindent fel akartam fedezni.

Körbenéztem a tájon, mesebeli helynek tűnt. Az égen vicces formájú felhők sorakoztak, folyton változó alakban, köztük furcsa színű és alakú rajzfilmszerű madarak cikáztak, talán fogócskáztak. A talaj még mindig homokos volt, langyos és puha. Itt is örök tavasz honolt, a távolból város zaja és tenger moraja hallatszott. A szitakötő is újra feltűnt, követtem röptét, valamiért úgy éreztem, hozzám tartozik és utat mutat nekem.

Nem sokkal később egy kis házikót vettem észre, csodás kerttel. Minden nagyon színes, életteli és mozgalmas volt a ház körül. Amikor közelebb mentem, egy apró termetű nőt vettem észre, aki egy fa ágáról vezényelt és dudorászott. Zenekar helyett zöldségeknek vezényelt. Ez a jelenet még jobban felvidított, csak álltam és néztem kíváncsian a kerítés mögül, mi történik. A veteményes karmester-asszonya hamar észrevett, fél szemmel felém sandított, és a szokásos módon, hangtalanul üdvözölt.

Kedvesem! Nem régen érkeztél, ha jól sejtem. Kerülj beljebb. Beléptem a kertbe.

Igen, most keltem át a Kapun, gyönyörű ez a kert. Leültem egy gyümölcsfa alá, és tovább figyeltem a mutatványt. Egy pillanatra sem hagyta abba a dúdolást és a vezénylést.

Ne haragudj, hogy nem mászom le hozzád, de most van a délutáni kertkúra. Szeretet-zenével táplálom a termést. Tudod, itt is eszünk azért valamit, és tőlem sokan kapnak zöldséget, gyümölcsöt.

Csak néztem a sok élettől duzzadó, színpompás zöldséget és szinte láttam, hogy egyre nőnek, gyarapodnak. Nekidőltem a fának és becsuktam a szemem. Éreztem, hogy belém is árad a zene, amit a nő dúdol, és megtölti a szívem zöldessárga fénnyel. Egészen felemelő élmény volt. A gyümölcsök illata megcsapta az orrom és kedvem támadt megkóstolni őket. Arra eszméltem, hogy valami a homlokomhoz ér, s mikor kinyitottam a szemem a felettem tornyosuló körtefa egy ágát láttam magam előtt: lenyújtotta hozzám egy szépséges, érett gyümölcsét. Meglepetten néztem a nőre, aki bólintott. Szakítsd csak le! Azt hiszem, tetszel neki. Beleharaptam a zamatos körtébe és hálásan támaszkodtam újra a fának. Töltekeztem.

Hihetetlen volt a hely és a környezet. Egyre nyugodtabbnak éreztem magam, semmi félelem nem volt bennem már, az átkelés egyre távolibbnak tűnt. A körtét majszoltam, amikor tudatosult bennem, hogy mit is jelent ez az egész: nincs halál. Ettől a gondolattól, emlékek ébredtek lelkemben, emlékek e helyről, emlékek magamról. Ahogy Bruno mondta, egyre jobban éreztem, hogy ez egy hazatérés. Kábultan ültem hosszú percekig, ismerkedtem táguló tudatommal. A fiatal lány, aki az még tegnap voltam, messze járt már, úgy éreztem. Ez furcsa érzés volt, de nem rossz.