Borítószöveg

„szembenézett önmagával a visszapillantó tükörben, a fehérség nyomait keresve, mert a fehérségnek ott kellett lennie valahol, talán az arckifejezésében, de nem látta a fehérséget, és minél jobban kereste, annál kevésbé tűnt fehér bőrűnek, mintha ez a keresés maga lett volna a fehérség ellentéte, ami még messzebbre üldözte a fehérséget, és Anders kétségbeesett és elbizonytalanodott ettől, mert olyan érzés volt, mintha nem tartozna ide, pedig itt született, a szentségit neki”

„Egy olyan világot vizionál, melyben a bőrszín már semmit nem jelent” – Südwestrundfunk.

Anders egy reggel megdöbbenve látja a tükörben, hogy fehér bőre mélybarnára sötétedett az éjszaka. Felfoghatatlan titkát először csak barátnőjével, Oonával osztja meg, lassan azonban egyre több emberről derül ki, hogy Andershez hasonlóan egyik napról a másikra sötét bőrűek lettek. A névtelen kisváros lakóin úrrá lesz a bizonytalanság. Egyesek a fennálló rend régóta fenyegető megbomlásaként értelmezik az eseményeket, és félnek, vajon elfogadja-e új külsejüket a közösség, mások minden előítéletüket feledve egyre közelebb kerülnek egymáshoz.

Az utolsó fehér ember lebilincselő regény arról, mire képes az ember szélsőséges helyzetekben, hogyan határozza meg a másokról és önmagunkról alkotott képünket az etnikai hovatartozás, és miként kerekedhetünk felül a fajgyűlöleten, a félelmen és az erőszakon. Költői és provokatív mű, amely olyan szerzők klasszikusait idézi meg, mint Franz Kafka, Albert Camus vagy José Saramago.

Fordította
Pordán Ferenc

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Moshin Hamid: The Last White Man

Riverhead Books, New York, 2022

Copyright © Mohsin Hamid, 2022

Magyar kiadás © Jelenkor Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Pordán Ferenc, 2023

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Filipa Damião Pinto (@filipa_)
Foresti Design (@foresti_design)

Szerzőfotó © Jillian Edelstein

ISBN 978-963-518-317-3

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Túry Melinda

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Féder Márta

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Beckynek

ELSŐ RÉSZ

Egy

Egy Anders nevű fehér bőrű ember egy reggel arra ébredt, hogy tagadhatatlanul mélybarnává vált. Lassan, fokozatosan kezdett eljutni erre a felismerésre, majd egyik pillanatról a másikra ráeszmélt a dologra: először, amikor a telefonjáért nyúlt, csak úgy érezte, mintha a kora reggeli fény valami furcsát művelne az alkarja színével, aztán összerezzent, mert egy pillanatra meg volt győződve arról, hogy van mellette valaki az ágyban, egy sötétebb bőrű férfi, de bármilyen ijesztő volt is a gondolat, ez nyilvánvalóan lehetetlen volt, és Anders megnyugodva tapasztalta, hogy a másik személy, aki vele együtt mozdul, valójában nem egy személy, azaz nem egy másik személy, hanem ő maga, Anders, és elárasztotta a megkönnyebbülés, hiszen ha csupán képzelte azt, hogy valaki más is van az ágyában, akkor nyilván a színe megváltozása is csak valami trükk volt, valami optikai csalódás, vagy egy, az álmok és az ébrenlét közti, bizonytalan átmeneti térben született mentális képződmény, csakhogy eddigre már a kezében volt a telefonja, és megfordította a kameraállást, és látta, hogy az arc, ami visszanéz rá, egyáltalán nem az ő arca.

Kikászálódott az ágyból, és sietve elindult a fürdőszoba felé, de lecsillapította magát, erővel visszafogta, kimértebbé és körültekintőbbé tette a lépteit, és hogy ezt azért tette-e, hogy uralja a helyzetet, hogy elméje puszta erejével visszatérésre kényszerítse a valóságot, vagy azért, mert a futástól még jobban megrémült volna, mert úgy örökre az üldözött fél szerepébe kényszerítette volna magát, azt nem tudta volna megmondani.

A fürdőszoba kopottas, mégis megnyugtatóan ismerős volt a repedezett csempével, a koszos fugával, a mosdókagyló külsejére száradt fogkrémcsíkkal. A gyógyszeres szekrény tükrös ajtaja csálén állt, Anders belátott a belsejébe, így hát felemelte a kezét, és a helyére lendítette a tükörképét, hogy szembenézhessen vele, de a tükörkép, amit látott, nem az általa ismert arc tükörképe volt.

Érzelmek törtek rá, nem annyira megdöbbenés vagy szomorúság, bár ezek az érzelmek is jelen voltak benne, de elsősorban haraggal töltötte el az arca helyét elfoglaló arc, sőt, nem is haraggal, hanem váratlan, gyilkos dühhel. Meg akarta ölni a színes bőrű embert, aki szembeszegült vele itt, az otthonában, ki akarta oltani a másik testet mozgató életet, hogy ne maradjon más, csak ő maga, ahogy az korábban volt, és ököllel belevágott az arcba, kissé megrepesztve azt, amitől az egész bútorszerelvény, a szekrény, a tükör, minden oldalra billent, és úgy lógott a falon, ahogy a festmények szoktak lógni földrengés után.

Anders csak állt ott, a kezében érzett fájdalmat elnyomta egy másik, intenzívebb érzés, ami úrrá lett rajta, és érezte, hogy reszket, eleinte alig érzékelhetően, aztán egyre hevesebben, olyan volt ez, mint valami veszélyes téli reszketés, mintha menedék nélkül fagyoskodott volna a szabadban, és visszamenekült az ágyába, a takaró alá, és aztán csak feküdt ott sokáig, elrejtőzve, és azt kívánta, hogy bárcsak, bárcsak ne kezdődne el a nap, ami épp elkezdődött.

* * *

Anders várta, hogy elmúljon a dolog, de nem múlt el, és teltek az órák, és rájött, hogy kirabolták, hogy bűntény áldozatává vált, és ezt egyre szörnyűbbnek érezte, mert ez a bűntény mindentől megfosztotta, megfosztotta őt önmagától, hiszen hogyan is állíthatná, hogy ő Anders, hogyan is lehetne Anders, miközben ez a másik ember mered rá a telefonjából és a tükörből, és igyekezett megállni, hogy folyton nézegesse magát, de időnként azért megnézte magát, és olyankor újra látta, hogy meglopták, és amikor épp nem nézegette magát, akkor sem menekülhetett sötét karja és keze látványától, ami még ijesztőbb volt, mert igaz ugyan, hogy a végtagjai egyelőre az ő irányítása alatt álltak, de semmi nem garantálta, hogy ez így is marad, és Anders nem tudta, hogy a gondolat, amely rossz emlékként újra és újra bevillant az elméjébe, a gondolat, hogy megfojtja magát, vajon olyasmi volt-e, amitől tartott, vagy éppenséggel az, amit a leginkább szeretett volna megtenni.

Nem volt étvágya, de azért megpróbált enni egy szendvicset, hogy megnyugodjon és stabilizálja magát, és azt mondta magának, hogy minden rendben lesz, bár nem volt meggyőződve erről. Hinni akarta, hogy valahogy visszaváltozik majd, vagy hogy rendbe hozzák, de máris kételkedett ebben, nem hitt a dologban, és amikor felmerült benne a kérdés, vajon nem csak a képzelete szüleménye-e az egész, akkor készített magáról egy fotót, amit aztán betett egy digitális albumba, és az algoritmus, amely a múltban minden alkalommal csalhatatlanul, bizonyosan és megbízható módon feldobta a nevét, ezúttal képtelen volt azonosítani őt.

Anders alapesetben nem bánta, ha egyedül van, de jelen állapotában olyan volt, mintha nem is egyedül lenne, inkább valami ellenséges társaságban, mintha fogságba esett volna a lakásában, mert nem mert kilépni az utcára, csak elment a számítógéptől a hűtőhöz, aztán az ágyhoz, aztán pedig a kanapéhoz, egy kicsivel mindig továbbhaladva a szűk térben, amikor már képtelen volt ott maradni, ahol épp volt, de Anders nem szökhetett el Anders elől, aznap legalábbis nem, mert mindenhova követte ez a rossz érzés.

Nem tudott ellenállni a kísértésnek, és vizsgálgatni kezdte magát: a haja állagát a fejbőrén, a borostát az arcán, a bőre szerkezetét száraz kezén, a korábbinál kevésbé látható ereit, a lábkörme színét, a vádlija izmait, majd dühöngve ledobta a ruháit, és megvizsgálta a péniszét is, ami nem volt különösebben nagy vagy vaskos, és a legkevésbé sem volt figyelemre méltó, attól eltekintve, hogy nem az ő pénisze volt, és ettől bizarrá és elfogadhatatlanná vált, mint valami tengeri lény, aminek nem is lenne szabad léteznie.

* * *

Az első nap SMS-ben beteget jelentett a munkahelyén. A második nap megüzente, hogy betegebb, mint hitte, és valószínűleg egész héten otthon kell majd maradnia, mire a főnöke felhívta, de Anders nem vette fel a telefont, mire a főnöke megírta, hogy reméli, legalábbis haldoklik, de onnantól kezdve békén hagyta Anderst, mármint attól az egy órával később küldött, kódaszerű üzenettől eltekintve, amelyben tudatta vele, hogy ha nem dolgozik, akkor fizetést sem kap.

Anders az átváltozása óta nem találkozott senkivel, és nem is akart találkozni senkivel, de elfogyott a tej, a csirkemell és a tonhalkonzerv, és senkitől sem várható el, hogy a végtelenségig csak proteinport fogyasszon, ami azt jelentette, hogy ki kellett mozdulnia a lakásból és szembe kellett néznie a világgal, vagy legalábbis a bolti eladóval. Felvett egy sapkát, és mélyen a szemébe húzta az ellenzőjét.

Az autója, ami régebben az anyja autója volt, nagyjából feleannyi idős volt, mint Anders, a járművet összeszerelő munkások már rég nyugdíjba mentek, vagy fölöslegessé váltak, vagy lecserélték őket robotokra, és a kocsi kissé imbolygott, amikor lassított vagy gyorsított, és még jobban imbolygott, amikor irányt váltott, mint valami hajlékony derekú táncos, vagy egy részeg, de az újraépített motor kellemesen reagált az impulzusokra, mintha le akarná nyűgözni a sofőrt, és mivel Anders anyja rajongott a klasszikus zenéért, Anders apja gondoskodott arról, hogy kiváló lejátszó legyen az autóban, tiszta magas hangokkal, korrekt középfrekvenciával és Anders számára, különösen ezekben a napokban, visszafogottnak tűnő, a dübörgést magabiztosan nélkülöző basszussal.

Az üzlet parkolójában látta, hogy valaki ránéz, aztán elfordítja a fejét, és ugyanez megismétlődött később a tejtermékek sorában is. Nem tudta, mire gondolnak ezek az emberek, már ha gondoltak valamire egyáltalán, és arra jutott, hogy csak a képzelete játszott vele, amikor ellenségességet vagy épp undort látott felvillanni a tekintetükben. Felismerte a pénztárost, de a pénztáros nem ismerte fel őt, és Andersen egy pillanatra úrrá lett a rettegés, amikor átnyújtotta a bankkártyáját, de a pénztáros rá sem nézett a kártyára, nem nézett sem a kártyán szereplő névre, sem az aláírásra, és nem reagált Anders elmotyogott köszönömjére és viszlátjára sem, meg sem moccant, még csak nem is pislogott, mintha Anders egyáltalán meg sem szólalt volna.

Amikor Anders beült a kocsijába, eszébe jutott, hogy mindhárom ember, akit látott, fehér bőrű volt, és hogy valószínűleg paranoid módon viselkedik, túlzott jelentőséggel ruházva fel a lényegtelen részleteket, és egy közlekedési lámpánál szembenézett önmagával a visszapillantó tükörben, a fehérség nyomait keresve, mert a fehérségnek ott kellett lennie valahol, talán az arckifejezésében, de nem látta a fehérséget, és minél jobban kereste, annál kevésbé tűnt fehér bőrűnek, mintha ez a keresés maga lett volna a fehérség ellentéte, ami még messzebbre üldözte a fehérséget, és Anders kétségbeesett és elbizonytalanodott ettől, mert olyan érzés volt, mintha nem tartozna ide, pedig itt született, a szentségit neki, és aztán meghallotta, hogy a mögötte álló autós hosszan, hangosan rádudál, és elindult, hogy áthaladjon a lámpán, ami néhány másodperccel korábban zöldre váltott, a mögötte lévő nő pedig kikerülte őt, és lehúzta a kocsija ablakát, és káromkodott, dühösen, hosszan és durván, aztán elsöpört onnan, Anders pedig nem tett semmit, de semmit, nem kiabált vissza, nem próbálta a mosolyával lefegyverezni a nőt, nem tett semmit, csak ült ott, mintha értelmi fogyatékos lenne, pedig a nő csinos volt, tényleg csinos, legalábbis azelőtt, hogy kiabálni kezdett volna, és miután hazaért, Anders elgondolkodott azon, vajon hogyan reagált volna, hogyan reagálhatott volna, ha tudathatta volna valahogy a nővel, hogy fehér bőrű, vagy ha ő maga tudta volna ezt önmagáról, mert hirtelen nem tudta magáról, hogy fehér bőrű, és képtelen volt elrejtőzni ez elől a nemtudás elől.

Szívott egy kis füvet, sokáig lent tartva a füstöt, de lehet, hogy ez hiba volt, mert mire elkészítette az ebédjét, már egyáltalán nem volt éhes, inkább valami lüktető szorongás lett úrrá rajta, és tapasztalatból tudta, jobb, ha szív még egy keveset, nehogy bennragadjon ebben az állapotban, így hát szívott még egy keveset, aztán a telefonját bambulta, netezett, és végül vacsorára ette meg az ebédjét.

Ha beszélhetett volna valakivel, bárkivel, Anders az anyjával beszélt volna legszívesebben, de az anyja néhány évvel korábban elhunyt, a víz vitte el, pontosan tudták, a víz, aminek a szaga és az íze is rossz volt, de aminek aztán végül javult a minősége, így amikor beköszöntött a rák, és felfalta belülről Anders anyját, ahogy sok másik embert is, nehéz volt bebizonyítani, hogy volt valami konkrét kiváltó oka a dolognak, legalábbis a bíróságon nehéz volt bizonyítani, és Anders anyja az utolsó hónapokban már beszélni sem tudott, csak hörögni, és azt akarta, hogy legyen vége az egésznek, így hát áldás volt, amikor végre vége lett.

De mielőtt megbetegedett volna, mindig meghallgatta a fiát, határtalanul hitt benne, és hosszas beszélgetéseket folytatott vele, amikor Anders nem tanult meg időben beszélni, és olvasott neki az ágyban, amikor Anders nem tanult meg időben olvasni, és Anders hétévesen annyira imádta, hogy az anyja osztályába járhat, hogy nem volt hajlandó felsőbb osztályba lépni, és két hétig még az anyjához járt, mielőtt továbbment volna, és az anyja kedveltette meg vele az olvasást, ő harcolta ki, hogy több időt kapjon a dolgozatírások során, és azt akarta, hogy egyetemre menjen, bár ezt már nem érte meg, és végül közbe is szólt az élet, és Anders nem ment egyetemre, bár az anyja miatt és saját maga is remélte, hogy erre még sor kerül egy nap, vagyis inkább egy este, mert az esti iskola sokkal vállalhatóbbnak tűnt számára.

A középiskolában mindenki azt mondta, hogy Anders legjobb tulajdonsága a mosolya, ez az önmagával és másokkal egyaránt elnéző mosoly, ez a gyerünk, vágjunk bele! mosoly, amely nagylelkű volt, és hívogató, és amelyet az anyjától örökölt, amely az anyja arcáról származott át az ő arcára, és most nem volt sehol ez a mosoly, mert eltűnt a mosolyt lehetővé tévő érzés, és Anders nem tudta, hogy visszatér-e még valaha.

Kettő

Oona épp akkor fejezte be a meditációt, amikor megszólalt a telefonja, ezért a derűs nyugalomnak abban a törékeny állapotában volt, amelyet a meditáció ki szokott váltani, úgy érezte, egy időre meglovagolta a gondolatai hullámait, és arra vágyott, bárcsak megmaradhatna ebben az állapotban, de az ember már ez által a vágy által, a vágyakozás ténye által is megbillen és nem képes tovább lebegni, és átcsap rajta a közeledő hullám.

Az arcához szorította az üvegből és fémből készült, szobahőmérsékletnél hűvösebb, lapos téglatestet, és hallotta a pánikot és a szenvedést Anders hangjában, és hagyta, hadd beszéljen Anders, és Anders beszélt is, hosszan, Oona pedig igyekezett megnyugtatni őt, igyekezett kedves lenni és támogatást nyújtani neki, de csak fél szívvel tette mindezt, és egyfajta közöny lett úrrá rajta, mert miközben Anders beszélt, neki elsősorban és egyre inkább a saját dolgai jártak a fejében.

Azért költözött haza, mert meghalt az ikertestvére, és Oona át akarta segíteni az anyját a testvére halálán, ami már régóta esedékes volt, talán már az óta az első, tizennégy évesen elfogyasztott tabletta óta, és azért is, mert azt gondolta, hogy a testvére talán szeretné, ha mellette lenne, amikor véget ér a dolog, hogy talán képes még ilyesmikre vágyni, hogy még képesek felszínre bukkanni benne emberekkel kapcsolatos vágyak, elég erősen ahhoz, hogy legyőzzék a kémiai függések által konstruált vágyakat, bár ezt remélni annyi volt, mint vállalni, hogy túlerővel kell szembenéznie, annyi volt, mint egyetlen ember reményeit állítani szembe ezrek, talán milliók szorgalmas munkájával, és Oona testvére végül egyedül halt meg, ahogy arra mindig is számítottak, alig néhány mérföldnyire a családtagjaitól.

Így hát Oona nem neheztelt magára, amiért önmagára gondolt, miközben Anders a kríziséről beszélt. Kedvelte Anderst, de a kapcsolatuk középiskolai vonzalom volt, amit nemrég újítottak fel, Oona szerint egyfajta kereskedelmi jelleggel, hogy így mulassák, így viseljék el az időt, és úgy számolta, nemigen van már mit elköltenie erre az új helyzetre, mert kiköltekezett, sőt, bőven el is adósodott már érzelmileg, és jelenleg épp a saját túlélésére, a saját lényére koncentrált, és bőven jogában állt volna kirekeszteni az életéből Anderst, megtehette volna, hogy közli vele, most mennie kell, aztán pedig nem fogadja a hívásait egy ideig, addig, amíg végül elmaradnak a hívások, és pontosan ezt is tervezte, amikor közölte, hogy órája lesz, de aztán saját magát is meglepve törődötten hozzátette, hogy este, munka után átmegy majd Andershez.

Azzal pedig még nagyobb meglepetést okozott magának, hogy tényleg át is ment.

* * *

A munkahelyéről nem egészen negyedóráig tartott az út biciklivel, és Oona közben áttekert a város jómódúbb részéből a szegényebbe, és igaz ugyan, hogy még nem sötétedett be, de az út mentén már csak a benzinkutak, a kocsmák, az éttermek és a vegyesboltok voltak nyitva, mindegyikből legfeljebb egy fél tucatnyi, nem több. Útközben egyre több üres kirakatot látott, az emberek pedig, akiket látszólag ezekből az üres helyiségekből bocsátottak el jó ideje, lámpaoszlopoknak dőlve álldogáltak az utcasarkokon, és kartondobozokon hevertek az üres telkeken.

Anders a kunyhójának nevezte az otthonát, ami apró volt, csupán egyetlen szobából állt, és mintha egy ház alsó szintje lett volna, amelynek vezetnie kellett volna valahova feljebb, egy emeletre, de nem vezetett. Oona határozottan bekopogott a vékony ajtón, valósággal dörömbölt rajta, majd válaszra sem várva belépett a házba. Az ajtó szinte soha nem volt zárva. Azt akarta, hogy ő pillantsa meg Anderst, mert a gondolat, hogy valami tevékenység kellős közepén éri a férfit, bármi legyen is ez a tevékenység, kevésbé zaklatta fel, mint az a gondolat, hogy megvárja, amíg Anders megjelenik a maga valójában, és a reakcióját figyelve bemutatja énjének ezt az új verzióját, de úgy alakult, hogy Anders épp a fürdőszobában volt, így Oona mégis abban a kényelmetlen helyzetben találta magát, hogy várakoznia kellett.

A lakás takaros volt, és rendezett, mindennek megvolt benne a maga helye, nem mintha Andersnek a könyvein kívül túl sok holmija lett volna, könyvekből viszont szokatlanul nagy mennyiséggel rendelkezett, legalábbis többel, mint a legtöbb fiatalember, ott sorakoztak a falak mentén a lehető legegyszerűbb, salakblokkokból és deszkákból készült polcokon, arra emlékeztetve Oonát, milyen módszeres fiú és mekkora könyvmoly volt Anders tizenévesként, milyen valószerűtlenül komolyan vette az olvasást.

Amikor Anders végre előkerült a fürdőszobából, Oona megdöbbent, és nemcsak azért, mert Anders bőre sötétebb volt, hanem azért is, mert igaz ugyan, hogy Anders nagyjából ugyanolyan alakú és méretű volt, mint korábban, mégsem volt felismerhetően önmaga. Még a szemében is másfajta kifejezés tükröződött, bár ez talán a félelem miatt volt így, nem Oona, hanem Anders félelme miatt, és Oona hiába hallotta már a telefonban is, hogy mi történt, csak akkor bizonyosodott meg arról, hogy valóban Anders áll előtte, amikor Anders megszólalt, ő pedig meghallotta a hangját.

– Szóval látod? – kérdezte Anders.

– Basszus – felelte Oona.

Anders leült a kanapéra, és Oona rövid habozás után odament és leült mellé, és beszélgettek, és Oona érezte, hogy Anders kétségbeesetten vágyik valamiféle megerősítésre, de vonakodott megadni neki ezt a megerősítést, nem akart belecsúszni ebbe a szerepbe, újra, már megint, és hazudni sem akart, mert nem tudta, mi jó származhatna a hazugságból, ezért kerek-perec megmondta, hogy mit gondol, hogy Anders úgy néz ki, mintha valaki más lenne, nem is csak valaki más, de egy másfajta valaki, abszolút másfajta, és azt is megmondta, hogy mindenki ugyanezt fogja gondolni, aki meglátja, és hogy ez durva, de ez van.

Anders szeme megtelt könnyel, de nem sírta el magát, sikerült megakadályoznia, hogy kicsorduljanak a könnyei, csak pislogott és összeszorította a száját, aztán pedig megkérdezte Oonát, van-e kedve elszívni egy spanglit, és még mosolyt is erőltetett az arcára, mire Oona visszamosolygott rá, bár ez a mosoly kockázatot jelentett, mégis előbújt belőle, és azt felelte, naná, hogy.

Anders megtekerte a cigarettát, és szívtak, ahogy azt gyakran tették, és egy ideig csendben voltak és csak sodródtak, aztán Anders az ágy felé intett, és megkérte Oonát, hogy töltse nála az éjszakát, Oona pedig elgondolkodott a dolgon, mert továbbra is elbátortalanította Anders kinézete és még inkább Anders megsebzett és sebezhető állapota, és amikor Anders felállt és odasétált az ágyhoz, nem követte, nem adott neki semmiféle jelet egészen addig, amíg Anders el nem kezdett levetkőzni, és akkor aztán óvatosan ő is ugyanezt tette, és némi elővigyázatossággal egyesültek, szinte mintha megpróbálnák becserkészni egymást, és nem lehetett tudni, melyikük próbálja meg becserkészni melyiküket, bizonyos formában talán mindketten megpróbálták becserkészni a másikat, és így feküdtek le egymással aznap este.

Anders egy konditeremben dolgozott, Oona pedig jógaoktató volt, és mindkettőjük teste fiatal volt, és fitt, és talán megbocsátható, ha mi, akik ezeket a sorokat írjuk vagy olvassuk, azon kapjuk magunkat, hogy némi leskelődő élvezetet lelünk a közösülésükben, hiszen ők is valami hasonlót tapasztaltak meg, ahogy a sápadt bőrű Oona elnézte, hogyan hajtja végre az aktust ezzel a sötét bőrű idegennel, miközben Anders, az idegen ugyanezt nézte, és mindkettejükre erős, zsigeri hatást gyakorolt a jelenet, megérintette őket valahol, valami ismeretlen helyen, és meglepetésükre vagy talán nem is meglepetésükre felfedezték, hogy egyfajta diszharmonikus, nyugtalanító kielégülést vált ki belőlük ez az érintés.

* * *

Később aztán különös módon az árulás érzete lengte körül őket, és ettől nem igazán tudtak aludni, és Oona az éjszaka közepén felkelt, felöltözött, és egyetlen szó nélkül kisétált a házból, kilakatolta a biciklijét, és a lehető leggyorsabban tekerni kezdett hazafelé. Anders utcájában sötét volt, és néhol még a főutakon is akadtak foghíjak a működő lámpák sorában, és ha Oona eleve azt tervezte volna, hogy ilyen sokáig marad, vagy épp ilyen korán megy haza, autóval jött volna.

Oona menet közben ellenállt a késztetésnek, hogy hátranézzen, vagy odanézzen arra a platós kisteherautóra, ami egy ideig ott gurult mellette, és amikor hazaért, felvitte a biciklit a tornác lépcsőjén, be a polgárőrség és a biztonsági szolgálat által kihelyezett táblák mögé, és be a bejárati ajtón, hogy kevésbé kísértő módon az előszobában tegye le, aztán felment az emeletre, és meghallotta az anyja légzését, ami nem annyira horkolás volt, inkább csak apró zihálások sorozata, aztán végre megérkezett a szobájába, amelyet az anyja, Oona testvérének szobájához hasonlóan, meghagyott pontosan olyannak, amilyen akkor volt, amikor Oona elköltözött otthonról, és igaz ugyan, hogy amikor hazajött, Oona eltávolította a posztereket, a matricákat és az iskoláskorából származó emléktárgyakat, és növényekkel, fotókkal és munkahelyi dolgokkal, felnőttsége bizonyítékaival helyettesítette őket, a szoba a zsigereiben továbbra is egy gyerek szobájának érződött, és Oona is annak érezte a zsigereiben.

Amikor felébredt, látta, hogy üzenete érkezett Anderstől, de nem válaszolt rá, inkább elvégezte a napköszöntést, az egyensúlyára koncentrálva, és arra, amit az óráin könnyedségnek szokott nevezni, azaz a mozgása természetességére és egyenletességére. Merevséget érzékelt magában, fizikai és mentális merevséget is, egyfajta feszességet vagy ridegséget, amit meditációval igyekezett orvosolni, de folyton rátörtek az előző nappal kapcsolatos gondolatok, úgyhogy felhagyott a meditációval, és megpróbált a lehető legtudatosabb módon reggelit készíteni magának és az anyjának, tejbe áztatott zabpelyhet bogyós gyümölcsökkel és mogyoróvajjal, amit Oona anyja aztán álmélkodó fejcsóválással fogadott.

– Ez olyan egészséges, hogy meg lehetne ölni vele az embert – közölte.

– Igen, ez a tervem – felelte Oona felvonva a szemöldökét.

Evés után ellenőrizte az anyja gyógyszereit, a koleszterinszintjét, a vércukorszintjét, a vérnyomását és a vérsűrűségét szabályozó, valamint a depressziójára és a szorongására felírt gyógyszereket, amelyeket különböző mennyiségekben és kombinációkban kellett bevennie a nap folyamán. Az anyja valaha ugyanolyan magas volt, mint ő, de mostanra valamivel alacsonyabb lett, és kétszer annyit nyomott, mint Oona, és sokkal idősebbnek nézett ki, mint amilyen idős volt, bár néha, amikor elszunyókált, az arca valahogy képes volt visszaszáguldani az időben, és ilyenkor egy csecsemő arcára hasonlított.

– Átváltoznak az emberek – mondta Oona anyja.

– Milyen emberek? – kérdezte Oona.

– Mindenütt – felelte az anyja, majd jelentőségteljesen hozzátette: – A mi fajtánk.

Csak a szokásos dolog volt, ezúttal arról, hogy fehér bőrű emberek hirtelen nem voltak fehér bőrűek többé, és Oona látta, hogy a telefonja képernyőjén felugrik Anders újabb üzenete, de nem olvasta el az üzenetet, inkább megkérdezte az anyját, hogy honnan veszi ezt, az anyja pedig azt mondta, hogy a netről, mire Oona azt mondta, nem lenne szabad ennyire megbíznia mindenben, amit a neten olvas, és először őszintén mondta ezt, megszokásból, de egy pillanattal később, amikor belegondolt a dologba, és mégis megismételte a mondatot, már igyekeznie kellett, hogy őszintének hasson a hangja.

Amikor Oona és a testvére még gyerek volt, Oona anyja nemigen fantáziálgatott, vagy ha mégis, akkor egy hétköznapi fantáziavilágban élt, abban a hitben, hogy az élet tisztességes, és a dolgok végül mindig a lehető legjobban alakulnak, és a hozzájuk hasonló, jó emberek túlnyomórészt megkapják, amit megérdemelnek, és a kivételek csak kivételek, tragédiák, de az ikrek születése után már nem ment vissza dolgozni, és amikor a férje meglepően korán, ereje teljében meghalt, akkor ugyan elég pénzt hagyott Oona anyjára ahhoz, hogy eléldegéljen belőle, de kitaszította őt ebből a fantáziavilágból, és Oona anyjának egyedül kellett megbirkóznia a fia lassú elvesztésével, egy semmivel nem törődő, egyre rosszabb és egyre veszélyesebb világban, mert ezt a veszélyt mindenhol érzékelni lehetett, a bűntényekben, az utakon tátongó kátyúkban vagy azokban a furcsa emberekben, akik olyankor érkeztek, ha kihívott valakit, egy vízvezeték-szerelőt vagy villanyszerelőt vagy valakit, aki elvégzi a kerti munkát, egyáltalán, ha bármilyen munkást hívott a házhoz.

Oona néha úgy érezte, hogy már ő az anyja anyja, vagy talán nem az anya volt a megfelelő szó erre, talán a lány is jó szó volt, hiszen mindkét szó többet jelentett már, mint ahogy azt régebben gondolta, mindkét szónak két oldala volt, egy olyan oldala, amely hordoz valakit, és egy olyan oldala, amelyet hordoz valaki, így végül azonossá vált egymással a kettő, olyanok voltak, akár egy érme, és az egyetlen különbséget az jelentette, hogy ez az érme melyik oldalát mutatta először a pénzfeldobás során.

Oona végighallgatta az anyját, mert tudta, hogy ha vitatkozna, azzal csak meghosszabbítaná a dolgot, és azt is tudta, hogy ha belemenne a vitába, biztos veszítene, és amikor az anyja látta, hogy nem adatik meg neki a nézeteltérés elégtétele, a felé a szoba felé sandított, ahol a nagy tévé volt, Oona pedig felvette a hátizsákját, fogta a biciklijét, és elindult kifelé.

– Olyan gyönyörű vagy – szólt utána az anyja. – Venned kellene egy pisztolyt.