A Sárkány Anyja

Bedő Éva

A sárkány anyja

Bedő Éva

Copyright © Bedő Éva. Minden jog fenntartva.

I. RÉSZ – A Kalóz kapitány nő

1. fejezet – A Fekete Kaméleon kapitánya

A tenger, azon a reggelen, olyan nyugodt volt, mint egy alvó óriás – de mindenki a fedélzeten tudta, hogy ez a nyugalom megtévesztő. Az Atlanti-óceán soha nem maradt sokáig szelíd, és Isabela Del Mar, a Fekete Kaméleon kapitánya, jobban ismerte ezt az igazságot, mint bárki más a hajóján.

Ott állt a kormányállásnál, szél cibálta sötét haja kiszabadult a fonatból, ahogy a horizontot fürkészte. Harmincas évei közepén járt, de a teste olyan feszes, olyan fegyelmezett volt, mint egy sokkal fiatalabb nőé – évek, talán évtizedek kemény edzésének eredménye. A bal karján egy régi, fehéren elszíneződött hegvonal húzódott végig, emlékeztetőül egy régi csatára, amiről ritkán beszélt bárkinek is.

1500 nyara volt, és a Karib-tenger vizei tele voltak veszéllyel is, lehetőséggel is – attól függően, ki hogyan nézett rájuk. Isabela mindkettőt látta bennük, de főként a lehetőséget kereste, mert ő nem egyszerűen csak túl akart élni ezen a világon. Ő uralni akarta a saját sorsát, olyan mértékben, amilyenre kevés nőnek – vagy akár férfinak – nyílt esélye ebben a korban.

– Kapitány! – kiáltott fel az egyik matróz, egy fiatal, alig húszéves fiú, aki a kereszárbóc tetején szolgált kilátóként. – Vitorla a láthatáron, délnyugatra!

Isabela szeme összeszűkült, ahogy a mutatott irányba nézett. Egy távoli hajó sziluettje bontakozott ki a reggeli ködből – kereskedelmi hajó, ítélte meg tapasztalt szemmel a vitorlázat elrendezéséből, valószínűleg spanyol, valószínűleg megrakva olyan árukkal, amikért érdemes lenne üldözőbe venni.

– Irányt tartani, közelítsünk óvatosan – parancsolta, a hangja nyugodt volt, de olyan tekintéllyel bírt, ami azonnal engedelmességet váltott ki a legénységből. – Nem akarok elhamarkodott mozdulatokat, amíg nem tudjuk, mivel állunk szemben.

A legénység – egy vegyes csoport különböző nemzetiségű, különböző hátterű férfiakból és néhány nőből – azonnal munkához látott, feszesen, de zúgolódás nélkül. Isabela büszke volt erre a fegyelemre, amit évek alatt épített ki, nem félelemmel, hanem tisztelettel, amit kemény munkával, igazságossággal, és igen, néha kegyetlen, de mindig indokolt döntésekkel vívott ki magának.

Kevesen tudták – vagy merték nyíltan emlegetni –, milyen úton jutott el idáig. Egy nő, aki kapitányi rangot vívott ki magának egy olyan világban, ahol a legtöbb tengerész babonásan hitte, hogy a nő a hajón szerencsétlenséget hoz. Isabela nem törődött ezekkel a babonákkal. Megtanulta a kardforgatás minden csínját-bínját, olyan mesterektől, akikkel útjai során találkozott – egy öreg, hallgatag szamurájtól Japánban, egy fürge, halálosan pontos harcossal Koreában, és másoktól is, akiknek nevét ritkán mondta ki hangosan.

Volt egy sötétebb fejezet is a múltjában – egy fogolytábor, ahol hónapokig raboskodott, mielőtt sikerült kiszabadulnia –, de erről a részről még a legbizalmasabb embereinek sem beszélt szívesen. Az a tapasztalat azonban mélyen megváltoztatta, olyan keménységet és olyan éleslátást adva neki, amit semmilyen más kiképzés nem tudott volna.

Mert Isabelának volt egy másik, ritkán emlegetett képessége is – valami, amit dédnagyapjától, egy törzsi sámántól örökölt, aki állítólag a szellemvilággal is kapcsolatban állt. Isabela nem beszélt erről nyíltan, de ő maga is érezte, hogy néha lát olyan dolgokat, amiket mások nem – veszélyt, mielőtt az bekövetkezne, szándékot egy idegen tekintetében, mielőtt az szavakba öntődne. A legénysége "szerencsének" nevezte ezt a különleges érzékét, de Isabela tudta, hogy ennél sokkal többről van szó.

– Milyen zászlót visel? – kérdezte, ahogy egyre közelebb kerültek a másik hajóhoz.

– Spanyol, kapitány! – kiáltotta vissza a kilátó. – És... azt hiszem, jól megrakott!

Isabela elmosolyodott, egy ragadozó, mégis valahogy igazságos mosollyal. A spanyol hajók gyakran hordtak olyan kincseket, amiket az őslakosoktól raboltak el – arany, ezüst, drágakövek, amiket aztán Európába szállítottak, hogy a koronát és a nemességet gazdagítsák. Isabela számára ezeknek a hajóknak a kifosztása nem egyszerű kalózkodás volt – valamiféle igazságtételnek érezte, még ha a törvény szemében ugyanolyan bűnözőnek számított is, mint bárki más, aki a tengeri utakat fosztogatta.

– Készüljetek – parancsolta, a hangja most már élesebb, harciasabb tónust öltött. – De emlékezzetek: nem akarok felesleges vérontást. Csak azt akarjuk, ami jár nekünk.

A legénység bólintott, és gyors, hatékony mozdulatokkal kezdte előkészíteni a fegyvereket, a köteleket, mindent, amire szükség lehetett a közelgő összecsapáshoz. Isabela pedig, ahogy mindig ilyenkor, egy pillanatra lehunyta a szemét, hagyva, hogy az a különleges érzék, amit dédnagyapjától örökölt, átjárja – keresve bármilyen veszélyt, bármilyen jelet, ami segíthetne felkészülni arra, ami hamarosan következik.

A csendben, ami ilyenkor mindig eluralkodott benne, egy ismerős, szelíd jelenlétet érzett megjelenni a gondolatai mögött – azt a jelenlétet, amit már gyerekkora óta ismert, és amit sosem tudott igazán megnevezni másként, mint Raffael.

Ma sem leszel egyedül – hallotta a hangot, ami nem hang volt igazán, hanem inkább egy bizonyosság, ami belülről áradt szét benne. Bízz az érzékeidben. Ma sem fog vér folyni feleslegesen.

Isabela ajkán halvány mosoly jelent meg, ahogy kinyitotta a szemét. – Köszönöm – suttogta, olyan halkan, hogy senki más ne hallja.

2. fejezet – A Santa Inés

Ahogy a Fekete Kaméleon egyre közelebb került a spanyol hajóhoz – amelynek nevét, a Santa Inést, most már jól ki lehetett venni az orrán díszelgő aranyozott betűkből –, Isabela érezte, hogy valami furcsa nyugtalanság kúszik fel a gerincén. Nem veszélyt érzett, legalábbis nem olyat, ami a szokásosnál nagyobb lett volna, de volt valami a hajó mozgásában, a vitorlák beállításában, ami nem egészen illett egy egyszerű kereskedelmi útra induló hajóhoz.

– Óvatosan – mormolta maga elé, majd hangosabban: – Rodrigo, mit látsz a fedélzetükön?

Rodrigo, a hajó ágyúmestere – egy zömök, sebhelyes arcú férfi, aki már Isabelával szolgált a legrégebbi idők óta –, a távcsövét a szeméhez emelte. – Kevesebb ember van fent, mint amennyit várnék egy ekkora hajón, kapitány – jelentette. – De van néhány, aki fegyvert visel. Katonák lehetnek, nem egyszerű tengerészek.

Isabela bólintott, a gyanúja megerősítést nyert. – Készüljetek a harcra, de tartsátok magatokat a tervhez – parancsolta. – Először a vitorlázatukat célozzuk, hogy ne tudjanak elmenekülni. Utána szállunk fel.

Az ágyúk dörrenése megtörte a reggeli csendet, ahogy a Fekete Kaméleon első sortüze elhagyta a fedélzetet. A golyók pontosan céloztak – nem a hajótestet, hanem a vitorlarudakat, a köteleket, amik a Santa Inés mozgását biztosították. A spanyol hajó megingott, ahogy az egyik fő vitorlarúd reccsenve eltört, lezuhanva a fedélzetre, magával rántva a vitorla nagy részét is.

– Most! – kiáltotta Isabela, és a hajója élesen fordult, hogy a Santa Inés oldalához közelítsen, elég közel ahhoz, hogy az emberei átugorhassanak a köteleken.

A harc, ami ezután kibontakozott, kaotikus volt, de Isabela pontosan úgy irányította, ahogy azt megtervezte. Ő maga elsőként ugrott át a másik hajó fedélzetére, kardja már kirántva, mozdulatai olyan gyorsak és pontosak, hogy a rá támadó első spanyol katona alig tudta felfogni, mi történik, mielőtt Isabela pengéje már ki is ütötte a kezéből a fegyverét.

– Adjátok meg magatokat! – kiáltotta Isabela, a hangja túlharsogta a káoszt. – Senkinek nem kell meghalnia ma!

Néhány katona folytatta a harcot, de a legtöbben, látva a kalózok fölényét, és Isabela félelmetes harci képességeit, lassan leeresztették a fegyvereiket. A hajó kapitánya – egy idősebb, kövérkés férfi, aki eddig a kabinjában rejtőzött – most kilépett a fedélzetre, remegő kézzel emelve fel egy fehér zsebkendőt.

– Kérem – könyörgött spanyolul. – Ne bántsanak minket. Mindenünket odaadjuk, csak hagyják, hogy éljünk.

Isabela közelebb lépett hozzá, a kardját még mindig kezében tartva, bár most már nem támadó, inkább óvatos tartásban. – Mit szállítotok? – kérdezte, folyékony spanyolsággal, ami meglepte a kapitányt.

– A-aranyat – dadogta a férfi. – És némi fűszert, selymet. A gyarmatokról indultunk Sevilla felé.

Isabela szeme összeszűkült. – És hogyan szereztétek ezt az aranyat? – kérdezte, bár a válaszra már sejtette a választ.

A kapitány nem felelt azonnal, de a tekintete, ami önkéntelenül is a raktér felé villant, elárulta az igazságot. Isabela intett az embereinek, hogy vizsgálják át a hajót, és ahogy várta, hamarosan előkerültek a bizonyítékok – nemcsak arany és ékszerek, hanem olyan feljegyzések is, amik egyértelműen mutatták, hogy ezt a kincset egy őslakos közösségtől rabolták el, erőszakkal, könyörtelenül.

– Ahogy gondoltam – mondta Isabela hidegen, a hangjában megvetéssel. – Loptatok, és most engem hívtok tolvajnak, amiért elveszem tőletek?

A kapitány nem mert válaszolni, csak remegve állt, várva a sorsát.

– Nem öllek meg titeket – mondta végül Isabela, bár a hangjában nem volt kegyelem, csak hideg pragmatizmus. – De az aranyat, amit elraboltatok, magunkkal visszük. És higgyétek el, jobb kezekbe kerül, mint ahonnan jött.

Az átrakodás órákig tartott, de végül a Fekete Kaméleon raktere jócskán megtelt arannyal, ékszerekkel, drága szövetekkel. Isabela megparancsolta, hogy a spanyol hajó legénységét hagyják életben, csak fosszák meg a fegyvereiktől, és biztosítsák számukra annyi élelmet és vizet, amennyi elég a legközelebbi kikötőig.

Ahogy visszatért a saját hajójára, és figyelte, ahogy a Santa Inés lassan eltávolodik a horizonton, az egyik fiatalabb matróz, egy nemrég csatlakozott fiú, bátortalanul odalépett hozzá.

– Kapitány – kezdte óvatosan –, miért nem öltük meg őket? Könnyebb lett volna, és nem beszélhetnének rólunk senkinek.

Isabela hosszan nézett rá, mielőtt válaszolt volna. – Mert nem vagyunk gyilkosok, fiam – mondta. – Tolvajok vagyunk, igen. De van különbség aközött, hogy elveszünk valamit, amit nem érdemelnek meg, és aközött, hogy ártatlan – vagy akár bűnös, de fegyvertelen – embereket mészárolunk le. Az arany, amit ma szereztünk, sok éhező szájat fog jóllakatni. Ez a célja mindennek, amit teszünk.

A fiú bólintott, bár láthatóan még mindig emésztette a hallottakat. Isabela elmosolyodott, és megveregette a vállát, mielőtt továbbindult volna, hogy ellenőrizze a zsákmányt, és eldöntse, mennyit tartanak meg a hajó fenntartására, és mennyit juttatnak majd azoknak a partmenti falvaknak, amik a legjobban rászorultak a segítségre.

A nap már magasan járt az égen, ahogy a Fekete Kaméleon újra nyílt vízre futott, elhagyva a Santa Inés immár békés, bár megalázott árnyékát. Isabela a kormányállásnál állva nézte a végtelen óceánt, és bár a szíve mélyén tudta, hogy ez az élet – a folyamatos harc, a veszély, a törvényen kívüliség – sosem lesz könnyű, azt is tudta, hogy nem cserélné el semmi másra.

3. fejezet – Akiket senki más nem akart

Aznap este, ahogy a legénység a zsákmány ünneplésére gyűlt össze a fedélzeten – rummal, énekléssel, a nap sikerének öröméről mesélve egymásnak –, Isabela egyedül állt a hajó orránál, a csillagos eget figyelve. Ilyenkor gyakran eszébe jutottak azok az évek, amikor lassan, egyenként összeszedte azt a különös, sokszínű legénységet, ami most körülvette.

Emlékezett Rodrigóra, az ágyúmesterre, akit egy portugál kikötőben talált, ahol az emberek kerülték, mert egy csatában szerzett sebhelye miatt "átkozottnak" tartották. Isabela, ahogy ránézett, nem félelmet érzett, hanem valami mást – egy mélyen gyökerező, csendes erőt, és azt a fajta hűséget, amit ritkán talál az ember. Odament hozzá, és egyetlen kérdést tett fel: – Tudsz bánni az ágyúkkal?

Rodrigo persze tudott – jobban, mint bárki, akivel Isabela addig találkozott –, és attól a naptól kezdve sosem hagyta el a hajóját.

Aztán ott volt Amara, a szakácsnő, akit egy rabszolgapiacon talált, ahol senki sem akarta megvenni, mert túl idősnek, túl "hasznavehetetlennek" ítélték a nehéz fizikai munkához. Isabela, ahogy a nő szemébe nézett, azonnal tudta, hogy valami különleges rejlik benne – nemcsak a főzéshez való tehetség, amiről később kiderült, hogy szinte varázslatos, hanem egyfajta mély, gyógyító bölcsesség is, ami sok tengerésznek segített már át a nehéz éjszakákon, testi vagy lelki fájdalmaikon egyaránt.

Isabela nem vásárolta meg Amarát – sosem vásárolt embert, ez ellen a szíve mélyéig tiltakozott –, hanem inkább kiszabadította, egy ügyesen megtervezett éjszakai akcióval, majd felajánlotta neki a választás szabadságát: csatlakozhat a legénységéhez, vagy elmehet, amerre csak akar, a szabadsága most már az övé.

Amara választott, és sosem bánta meg.

Volt egy fiatal fiú is, Tomás, akit egy kikötői csetepatéból mentett ki, ahol a helyi banda tagjai éppen halálra verték volna, mert lopott egy darab kenyeret, hogy ne éhezzen. Isabela, amikor meglátta a fiú szemében azt a csökönyös, kétségbeesett túlélési ösztönt, azonnal tudta, hogy van benne valami, amit érdemes megmenteni.

– Miért mentett meg? – kérdezte akkor a fiú, még mindig remegve a sokktól.

– Mert láttam benned valamit – felelte Isabela egyszerűen. – Olyasmit, amit a legtöbben nem vesznek észre, ha csak egy koszos utcagyereket látnak.

Tomás azóta a hajó egyik legügyesebb kötélmászója lett, fürgesége és bátorsága híres volt az egész legénység körében.

Volt még sok más is – egy süket-néma harcos, akit mindenki alábecsült, amíg meg nem látták, milyen halálos pontossággal dobja a késeit; egy afrikai nő, aki egy rabszolgahajóról szökött meg, és akinek a navigációs tudása felülmúlta a legtapasztaltabb európai térképészekét is; egy öreg, reszkető kezű férfi, akit mindenki haszontalannak ítélt, de akinek elméje olyan éles volt, hogy percek alatt kiszámolta a legbonyolultabb hajózási útvonalakat is.

Isabela sosem a külső megjelenés, a kor, vagy a hagyományos "alkalmasság" alapján válogatott. Ő azt az érzést követte, ami mélyen belülről szólt hozzá – ugyanaz az érzék, amit dédnagyapjától örökölt, ami képessé tette arra, hogy meglássa az emberekben azt, amit mások nem.

– Hogy csinálja ezt, kapitány? – kérdezte tőle egyszer Rodrigo, még a korai időkben, amikor még csak ismerkedtek egymással. – Hogy tudja mindig, ki fog beválni, és ki nem?

Isabela elgondolkodva nézett rá, mielőtt válaszolt volna. – Nem mindig tudom biztosan – vallotta be őszintén. – De érzek valamit, amikor ránézek valakire – egyfajta rezonanciát, vagy talán inkább annak hiányát. Van, akiben csak sötétséget érzek, olyan sötétséget, ami másoknak árthat. De van, akiben, még ha a világ el is ítélte, valami fényt találok, ami csak arra vár, hogy valaki hinni tudjon benne.