részlet

A füredi lány (A füredi lány-sorozat 1.), 2021

A füredi földesúr (A füredi lány-sorozat 2.), 2021

A füredi gyermek (A füredi lány-sorozat 3.), 2022

Zserbó - A múlt tengerén (Zserbó-sorozat 1.), 2023

Zserbó 2. - A háború tengerén (Zserbó-sorozat 2.), 2023

Cigányélet grófi módra (A füredi lány-sorozathoz tartozó novella), 2021

© Karády Anna, 2024

Hungarian Edition © Gamma Kiadó

Minden jog fenntartva

Borítóterv: Coverist Studio – Faniszló Ádám, Bakos Fanni

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: KFBook Design Stúdió

ISBN 978 615 6802 01 9

Gamma Kiadó, Balatonfüred, 2024

Felelős kiadó: dr. Molnár Máté

Elérhetőségeink:

+36 20 513 3893

iroda@gammakiado.hu

www.gammakiado.hu

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Végül mindenkiből egy történet marad. Ha marad.
Amit rendszerint nem ő ír meg.

A legszerencsésebbekből legenda lesz, a többiek pedig szépen lassan a feledés homályába vesznek…

„Sokan lesznek elsőkből utolsók
és utolsókból elsők.”

Márk evangéliuma 10,31

A regény a képzelet szüleménye.

Sár és vér

Hétéves voltam, amikor megtanultam gyűlölni. Bár akkor még nem tudtam, hogy ennek ez a neve…

Gyűlöltem – teljes szívemből.

Az indulat átjárt a talpamtól az utolsó hajszálamig. Vad és ösztönös felelet volt ez – a kegyetlenségre adott őszinte válasz.

A Drágffyak földjén, egy Erdőd nevű faluban láttam meg a napvilágot. Apám is ide született, ahogy atyja is és annak felmenői is. Legalább ötödíziglen. De könnyen lehet, hogy még annál is tovább. Mert Erdődről elmenni cifra mutatvány. Főleg a tavaszi esőzések idején. Olyankor még hat lóval is alig bírtuk az üres szekeret átvontatni a szomszéd faluba.

Szülőföldem se nem alföld, se nem hegység. Nyugatra mocsaras, erdős síkság zárja be, ahonnan az út a hírhedt ecsedi láphoz vezet. Világot látni a zöldellő nagydombra kaptattam fel, melynek ormán egy várrom üldögélt. Itt mindenféle mítosz eszembe jutott, amelyeket a boszorkányokról, sárkányokról, lovagokról és hősökről meséltek…

Az én hősöm Hunyadi volt. A nagy törökverő. Képzeletben seregében harcoltam, és öltem a törököt. A romos palánkokon husánggal a kezemben ugrándoztam, és amíg szusszal bírtam, addig vertem a kiálló vadrózsabokor-ágakat.

Katona akartam lenni. Gyermekszívemben ez volt az első vágy. Kardot akartam. Valódit.

És törököt.

Észak felé kémlelve a dombtetőről elláttam a félnapi járóföldre lévő városig1, mégis többször fordultam délnek, mert a törököt onnan vártam. Szorgalmasan pásztáztam a láthatár távolabbi mezeit, ám mielőtt a nap végleg lebukott, tekintetemet nyugat felé csalta az aranyló ragyogás, amely a laposabb, pocsogós területek összefüggő víztükréről csillogott felém.

Turbános törökfejekre vadásztam a folyók öntözte sásos, füves kaszálók és legelők rejtekében, de bánatomra, soha egyetlenegyet sem találtam.

Az igazi karddal bíró, kígyós címerű Drágffyak csak születésem előtt bő két emberöltővel érkeztek az országba. Őseik oláh bojárok voltak, az ivadékok pedig békétlen és villongó nemesként uralták a krasznaközi dombosodó vidéket, mely igen kevés látnivalót tartogatott az ideérkezőknek. Ezek a címeresek annyira rettegtek a lázadásoktól, hogy a jobbágyok örülhettek, ha a kapájuk megmaradt mellettük. Féltek azok bármiféle éleset adni a nép kezébe.

Apám, Bakócz Bernát a Drágffy család jómódú jobbágya volt, és ugyan nem földműveléssel foglalkozott, de a keleti bükkerdő szomszédságában egy harmincegy és fél posztóval mért öl széles telket bírt. Nagy terület volt ez, főleg egy kerékgyártónak.

A falu utolsó házában éltünk: közel az urak útjához, és közel az erdőhöz. Ide, a kétszobás parasztház sáros padlójára szórt szalma közé születtem…

Nem volt hír, senki sem kapta fel a fejét, hogy a falusi kerékgyártónak megszületett a második fia. Sokkal inkább a törökre figyelt az ország. Mert azon a tavaszon Mezid bég megverte seregeinket. És nemcsak anyám vajúdott, vajúdott az ország is. Méghozzá két király között.2 Az egyik fején az uralkodói korona ült, a másikén pedig István király ereklyéje.

Ugyan a történelem egy különleges órájában születtem, de ezzel Isten nem könnyítette meg a dolgomat. Míg Ulászló királyunk élt, én nem beszéltem – legalábbis anyám így emlékszik. Csak kétéves korom után szólaltam meg, miután a török lándzsára tűzte az uralkodónk fejét.3

Gyermekéveim az Oszmán Birodalom árnyékában teltek el, nem csoda hát, hogy amióta az eszemet tudom, verekedni vágytam. Leginkább a szultán bugyogósaival. Néha a bátyámmal.

Idősebb fivérem – a cingár Bálint – nem akart velem harcolni. Őt sokkal inkább érdekelte a tanulás, és a verekedés helyett inkább a szónoklás. Kék szemét és komlószínű haját anyánktól örökölte. Egyáltalán nem hasonlított apánkra – sem lélekre, sem látványra. Apám barna szemében mégis láttam, mekkora büszkeséggel tölti el, hogy nagyfiát az erdődi plébános már latinra tanítja.

Bálint hamar megtanult írni és olvasni, de én nem ezért irigyeltem. Hanem mert a betűvetés felé tanúsított érdeklődése megmentette a műhelytől. Ő állandóan szabadon járkálhatott. Igaz, ő nem járt el: csak a paphoz ment, vagy otthon tanult.

Én cseppet sem hasonlítottam bátyámra. Színeimet és gyapjas hajamat is apámtól és erdődi őseimtől örököltem – anyám szerint a konok természetemet is. Engem hiába próbáltak az egyházi tanító felé hajtani, nem jártak sikerrel. Mert ahogy én nem tartottam igényt a plébános által nyújtott tudásra, úgy ő se vágyott az én személyemre, ezért hát kölcsönösen kerültük egymást.

Hiába is ütöttem inkább apámra, a megfontoltságának nyoma sem volt véremben, és nem mutattam semmiféle hajlandóságot olyan tevékenységhez, amihez nyugton kell maradni. Csavarogni szerettem, amiért korholt is anyám rendesen. Se a műhelyben nem akartam lenni, se a tanítónál, se otthon. A lankákat és a völgyeket akartam járni. Méghozzá mezítláb, ahogy a többi parasztgyerek. Anyám csak Bálint lábát tudta bocskorba dugni, engem sehogyan sem tudott gúzsba kötni. Így szabadon jártam Erdődöt. És persze a vizeket… Ettől nagyon féltett a hegyekből származó anyám.

A falut átszelte a Sós-patak és a Homoród, ahol tülekedtek a csíkok. A ligeterdőkben hódok és vidrák tanyáztak. A vándor szél pedig az ecsedi lápország égermagjait hozta el hozzánk, és ezen a békés – pusztító áradásoktól nem háborgatott – területen is összegyűlt a víz. Tavasszal békabrekegéstől hangos, tóvá szélesedő pocsolyák születtek, és a sekély vadvizek mellett néhol egész mély, lápos sávok alakultak ki, különösen a májusi esőhullások után.

Itt volt az én vízországom.

Amikor csak tehettem, vidáman ugráltam a zsombékok közt: egyik csomóról a másikra. Anyám rettentően féltett az ingoványos talajtól, mert a mélyebb vizet néhol összefüggő smaragdzöld növényzet takarta.

Úgy hiszem, nem a víztől féltetett, hisz ő maga is ismerte a folyók világát: északon született, az avasországi hegyekben, de ott, ahonnan a Túr folyó ered. Talán az volt a baj, hogy az avasi hegyek után a hepehupás Erdőd alacsony volt neki. Ezért ha eső esett, arca lidércessé változott az aggodalomtól. Ilyenkor kék szemével a hulló vízcseppeket mereven figyelte:

– Csak el ne nyeljen minket is az a láp! – suttogta mindig. – Isten, könyörülj rajtunk! – vetett szapora keresztet hófehér, vékonyka ujjaival.

Apám mindig átkarolta, és csókot adott a halántékára. Éppen oda, ahol a kék erek átlátszódtak a vékony bőrén.

– Ajsa… Ide soha nem ér el az a láp.

– Annyi folyó van erre – rettegett anyám. – És ha majd egyszer túl sok eső esik…

– Nem lesz ilyen. – Apám olyan hangsúllyal mondta ki, hogy én hittem neki. – Magasan vagyunk! Akkor is, ha te nem úgy érzed.

A mocsártól sokan féltek. A nálunk alacsonyabban fekvő nyugati lápország rettegésben tartotta anyámat, mert az avasi nagyanyám szerint egy hatalmas, rusnya bőrű sárkány tanyázott abban a gyilkos rengetegben. Anyám gyerekkora óta ezt hallgatta, így apám nem győzhette meg. Pedig egyszer le is rajzolta neki egy vászondarabra.

– Messze van innen, látod? – mutatta. – Nem érhet el minket!

Semmi nem használt. A terjedő láp képe, mint egy növekvő szörnyeteg, félelemmel hálózta be a szívét. Engem még a nádastól is távol akart tartani.

Az erdődiek egészen mástól tartottak: atyám jobban féltett minket az Öreg Tölgyestől, mint a lápországtól. A Drágffy-birtokot határoló erdőbe nem engedett, csak a bükkösbe. És mivel ezen kívül mást nem is kötött a lelkemre, ezt be is tartottam. Különben is volt másik erdő, ráadásul az egyik éppen a szomszédban, ahol elég fát láttam, ráadásul nem egyet haza is kellett cipelnünk – így az erdőjárásnál sokkal izgalmasabb elfoglaltságokat kerestem.

Ezek egyre távolabb vezettek a házunktól, egyre nyugatabbra…

A faluba – Bálinton kívül – nem igen mentünk, kivéve persze a vasárnapot. Misére kötelező volt járnom még nekem is. A templomba beparancsolt az apám. Mindig ugyanoda ültünk: a szélen anyám az ölében tartotta a kisöcsémet, Ferencet, én mellettük ültem, jobbomon Bálint, aki a pappal együtt mondta az érthetetlen latin szövegeket. A sort hatalmasra nőtt apám zárta.

Nem akartam anyám haragját kivívni, és ha már muszáj volt imára kulcsolnom a kezem, ki is használtam az alkalmat. Imádkoztam a Jóistenhez, hogy a Szamos és a Kraszna egyszerre áradjon, és szülessen egy tenger a nyugati határban. A mennyország helyett engem a vízország jobban érdekelt: messzi tájakról, lovagokról és mesés kalandokról fantáziáltam.

Tisztán emlékszem, egy Szent György-napon figyeltem fel a pap szavaira először. Egy harcosról mesélt, aki legyőzte a sárkánykígyót. A szent lovag eszményképe csak erősítette a harci kedvemet, dicsőséges győzelemre szomjaztam.

Sárkányölő Tamás akartam lenni, ezért egyre kíváncsibb lettem a mocsárra. Az ecsedi láp nem félelemmel töltött el, inkább hívogatott. El akartam menni a sárkányok földjére, megkeresni a fenevadat, ami anyámat rettegésben tartotta. Megtalálni, és legyőzni…

– Anyám…! – léptem mellé, miközben Ferencet dajkálta. – A sárkányok pikkelyesek, mint a halak?

Mosolyogva tartotta karjában az öcsémet.

– Anyám! – kérdeztem újra. – A sárkányoknak bőre van, vagy pikkelye?

Nem hallotta a kérdést: kisöcsém rabul ejtette figyelmét.

Összerándult a gyomrom, ahogy néztem őket. Anyám felemelte a kis Ferencet. Arcát az arcához érintette. Olyan finoman szeretgette, hogy az fájt nekem.

– A… A… Anyám…! – dadogtam, de hiába. Észre sem vette, hogy ott vagyok.

Közelebb léptem, szorosan a szoknyája mellé. Akartam szólni, de nem jött ki hang a torkomon. Ahogy énekelni kezdett a csecsemőnek, engem a sírás fojtogatott.

– Miért szereted jobban? – rángattam meg a szoknyáját. – Hisz még azt se tudjuk, ki ő! Nem tudhatjuk, milyen ember lesz belőle!

Öcsém mosolyogva nézett rám, anyám pedig elkerekedett szemmel bámult. Nem szólalt meg. Letette Ferencet, és nyúlt felém, de én nem hagytam magam.

Kirohantam a házból. Fejembe vettem, hogy a patakparthoz megyek, mert a gólyák után megjöttek a kacsák is. A gyerekek ilyentájt odacsődültek a Homoródhoz. A nagygödörhöz érve szaporáztam a lábamat, nem akartam senkivel sem találkozni, csak hamar eltűnni.

Nem sikerült. Apám hatalmas alakja lépett elő a műhelyből. Úgy tettem, mintha észre sem venném. Továbbmentem.

– Tamás! – állított meg mély hangjával.

Megtorpantam. A kerékgyártáshoz ásott gödör fenekét néztem, amibe apám két cölöpöt is belevert. Itt fúródott ki a kerékagy, ezután jött csak a vas…

– Gyere ide! – szólt rám.

Ugyan nem akartam visszamenni, mégsem mertem hátat fordítani neki.

Érdes kezével leseperte magáról a koszt, de a por és a faforgács makacsul rátapadt izzadt alkarjára. Termete, inas karja, domborodó mellkasa engedelmességre késztetett. Bivalyerős ember hírében állt, aki nemcsak a kerekekhez értett: ha egy szekér elakadt, őt hívták, hogy segítsen kiemelni a sárból.

Megfordultam, de egy tapodtat sem mozdultam. Játszani akartam a többiekkel. Abból, ahogy nekivetkőzött, már jól tudtam, hogy, hála a forró a kemencének, bent fullasztó a hőség.

– Szükségem van még két kézre – rázta ki a fűrészport fekete, borzas hajából.

– Bálint is a pataknál van!

Erre nem szólt egy szót sem, csak intett a fejével, hogy kövessem, és eltűnt az ajtó mögött.

Én meg csak álltam, és dühösen néztem a kőből épült műhelyre. Nem mertem ellenkezni, de elfutni sem. A borostyánnal benőtt falon egy pókháló feszült, szálain megtapadt a sárga virágpor. Azt bámultam.

– Tamás! – szólított újra.

Tudtam, ha nem megyek rögvest, úgy elver, hogy anyám belepusztul a sírásba. Ez a lehetőség egy pillanatra még tetszett is. De végül győzött a félelem, apám ereje, és megindultam a műhely felé.

Apámnak volt segédje: egy különös kovácsmester dolgozott vele. Nem volt ínyemre segíteni, de nem azért, mert tartottam a fél arcú kovácstól, András mestertől, aki a tűz mellett álldogált.

Nem vitatom, külsőre igen rémisztő ember volt. A fél járomcsontja hiányzott. Nem összetört. Hiányzott. Ráadásul nem csak ez volt az összes baja: jobb lábára sántított is.

Azt beszélik, egykoron szép arcú legény volt. A falubeliek az Öreg Tölgyes melletti pipacsmezőn, félholt állapotban találtak rá.

A pontos esetet senki sem ismerte. Ő meg már nem tudta elmondani a szörnyűséget. Igazán beszélni sem volt képes azóta. Ám azon kívül, hogy ronda arcú volt, úgy élt, mint a többi ember bent a faluban. Én már csak tudom, mert családjával a mellettünk lévő házban lakott. Csak ők és mi éltünk az erdő mellett. Náluk csak két gyerek volt. A fiú, az angyalarcú, göndör hajú Gábris, nálam idősebb volt pár esztendővel, mégis jobban megértettük egymást, mint Bálinttal. Ő eljárt már dolgozni a földekre, mert anyja családja igen sok szántanivalóval bírt a határban, de fiúból kevés volt a famíliában. Szerencsétlenségükre a kisebbik gyerekük lány lett: Sára. A szőkeség Ferenc öcsémnél valamennyivel idősebb volt.

Valójában a szomszéd felesége, Eta félelmetesebb volt, mint torz arcú férje. Tőle tartottam is, míg András mestertől soha. Az asszony gyógyító volt, így ismerte meg a balesetet szenvedett András mestert is. Talpra állította, majd férjének fogadta.

Inkább szerettem a kovácsmesterre nézni, mint Etára. Az asszony világoszöld szeme az állatokéra hasonlított. De nem a ragadozók villanó tekintetét juttatta eszembe, hanem sokkal inkább a kecskékét. Lapos szembogara ijesztően meredt a világra, és sokszor azt éreztem, akkor is lát engem, amikor nem vagyok a szeme előtt.

Ezzel szemben Gábrisnak meleg, mogyoróbarna szemei olyan jóságosan csillogtak, hogy amikor a várrom dombjára kapaszkodva háborúsat játszottunk, hiába kiabálta, hogy „Allah Akbar!”4, mielőtt rám tört. Sosem volt szívem leteríteni. Mert le tudtam volna. Fiatalabb létemre erősebb voltam nála is.

– Bika vagy – mondta mindig elismerően.

Hazafelé tartottunk, miután egy birkózást megnyertem.

– Pedig nagyobb volt, mint te, Tamás! – Göndör hajú barátomból hiányzott az irigység.

Igaz, neki is volt tehetsége, méghozzá a fára mászásban. Gábrisnál jobban senki sem tudott tojást szedni. Még a sima, fényes, fehér kérgű fiatal égerekre is pillanatok alatt felkapaszkodott.

Tűz

Atyám műhelyébe lépve mindenkit pofán vágott a forróság. A frissen csiszolt fa illata összekeveredett a forró vas szagával.

Ezen a napon András mester a lángnyelvek mellett állt egy fogóval. Rám nézett, de még csak nem is biccentett – sosem fárasztotta magát köszöntésekkel –, és már nyúlt is a hatalmas, fekete kovácsolló után.

A pokolra emlékeztető forróságban apám a nehéz munkától félmeztelenre vetkőzve izzadt. Nyakán kidülledtek az erek, miközben az állványra emelte a soron következő termetes farudat.

Odasiettem, hogy segítsek neki.

– Menj odébb! – kiáltott rám. Egyedül tette a helyére a bitang nehéz faanyagot.

Kifújta magát, és az asztalához vezetett, ahol lábnyi hosszúságú lécek sorakoztak. Koszos ujját a jelölővonalakon futtatta.

– Vágd darabokra! – Majd kezembe nyomta a szerszámot, ő pedig a hatalmas, bakra hajlított fához lépett. Nekem ugyan háttal álltak, de a hangokból és az égett fa szagából tudtam, hogy éppen melyik műveletnél járnak.

A faragókésekkel engem nem engedett dolgozni, csak a fűrésszel. A kivágásokat vagy a furatokat még Bálint sem csinálhatta. Egyszer ugyan megmutatta: kezemre tette érdes kezét, így vele együtt legalább kipróbálhattam.

Ha már segíteni kellett, akkor olyan munkát akartam, ami élvezetesebb. Sokkal boldogabb lettem volna, ha csiszolni kell, mert ez a vagdosás rendkívül unalmasnak bizonyult.

Apám jól bírta a csendet. Ha nem így lett volna, akkor valószínűleg András mesterrel sem értették volna meg egymást. Egy árva hang sem hagyta el a torkunkat, mindenki némán tette a dolgát.

Egy ismerős alak verte fel a műhely csendjét. Egy városi mesterember, Szatmárból. Fáért jött. Ismerte a járást, otthonosan megindult a bükkfarakás felé.

Apám mint kerékgyártómester nemcsak készített, hanem árulta is a fát, mert az erdőhöz igen közel laktunk. Mármint a bükköshöz. Akadt ott tölgy is, de csak annyi, ami helyben elkelt. Így csak a bükköt vitték a városba – rúdnak vagy tengelynek jó volt az.

Irigykedve néztem a városi kerékgyártót: fele akkora ember se volt, mint apám, de hozzá képest jól öltözött volt. Mindig bőrcipő volt a lábán, és míves tarisznyával járt. Ráadásul az ő keze jóval tisztábbnak is tűnt. Apám ujjbegyeit sötétbarnára fogta az enyv. Egyedül az vigasztalt, hogy a városinak hiányzott három ujja is. Az én apámnak egy sem.

Ezen kívül semmi sem történt a műhelyben. András mester egy idő után elköszönt, és már csak ketten maradtunk.

Csorgott a hátamon a víz, a vászon már a bőrömre tapadt, a por engem is belepett, és vakaróztam mindenhol.

– Végeztem – kiáltottam fel boldogan, miután az utolsó lécet is felaprítottam.

Apám rám sem nézett, csak hozott egy következő adagot. Azokon még jelölés sem volt.

– Ezeket is ugyanakkorára!

– Mihez kell ez? – Eddig ilyet nem kellett csinálnom.

– Gyakorlás – közölte mosolyogva.

– Nem akarok gyakorolni!

– Tanulni sem akarsz! – válaszolta, miközben már ment is a dolgára. – Vagy mégy a paphoz te is, vagy jössz a műhelybe! – Nyugodt volt a hangja. – Holnaptól minden reggel korán kelsz!

Elborzasztottak a szavai.

– Én nem akarok kerekes lenni! – mondtam a hatalmas hátnak.

– Hát mi akarsz lenni? – Letette, ami a kezében volt.

– Katona.

– Miért akarsz katona lenni? – fordult szembe velem

– Harcolni akarok – A szemébe néztem. – És lovat is akarok!

Bólintott.

– És mit gondolsz a harci szekerekről, fiam? – lépett közelebb, és fogta meg a vállamat. – Azoknak is van ám kereke!

Lelkesíteni akart, de én egyre inkább elkeseredtem. Alig bírtam ki, hogy ne sírjam el magam.

– Egyre fontosabb munka a kerékgyártás, Tamás – Fél térdre ereszkedett a tekintetemért. – Fiam, ha megtanulod, amit én tudok, boldogulni fogsz!

– Én nem szekeret akarok, hanem kardot! – szakadt ki belőlem a sírás.

– Azt én nem adhatok. Holnap vagy a paphoz mégy, vagy ide jössz! Mellém.

– Bálint azt mondta, Hunyadi János se tud írni…

– És fiairól mit mesélt? – Sikerült felbőszítenem. – Azok vajon tudnak-e?!

– Katona leszek!

– Jobb szerettél volna máshova születni, ugye? – intett a Drágffyak uradalma felé.

– Jobb szeretném! – vágtam rá.

Mindketten csalódtunk. Ő abba is hagyta a munkát. A cirokseprűre mutatott.

– Ha végeztél, seperj fel! – És magamra hagyott azokkal az átkozott lécekkel.

Dühösen vagdaltam a fát. A legszívesebben apró darabokra törtem volna mindet, úgy dúlt bennem a harag.

Az asztalról egyszer csak leesett apám csiszolóköve, meg egy vonalzó. Bosszúsan hajoltam le értük. Nem akartam írni-olvasni tanulni, és a műhelytől is elkedvetlenedtem. Makacsul tiltakozott bennem valami a sorsom ellen. De hiába néztem magam elé, nem láttam a dühtől, és belevágtam a mutatóujjamba. Kibuggyant belőle a vér.

Rögvest a számba kaptam az ujjamat, de elkéstem: összekentem vele a lécet is. A nyers fa rögtön magába szívta a pirosat.

Elindultam egy rongyért, hogy bekössem a vágást, és folytassam a munkát. Belerúgtam egy apró deszkadarabba, amiből hiányzott egy rész. Mellette hevert egy másik lehullott darab is.

Lehajoltam értük, és egymás mellé illesztettem őket. Középről pontosan egy nyílhegyre emlékeztető forma hiányzott.

Izgatott lettem. Alig bírtam bekötni az ujjamat. A ronggyal egy csomót tettem a vágásra, de közben már a kemence felé néztem. Még izzott benne a parázs.

Nem gondolkodtam, cselekedtem. Felkaptam András mester kanalát, majd egy kis vasdarab után néztem, amihez szenet tettem, és hevíteni kezdtem őket. Közben a Jóistenhez fohászkodtam, hogy legyen elég a parázs, hogy felolvaszthassam a vasat… és hogy nyílhegyet önthessek.

Izgatottan keresgéltem a padlón. Találtam még két hullott deszkát, amiből összeállítottam még egy formát. Kerestem még vasat.

Egyre mohóbb lettem – már kettőt akartam önteni.

A parázzsal sem elégedtem meg. Tettem még a tűzre forgácsot és fát is. Úgy, ahogy András mestertől láttam. Én is egészen nagy lángon hevítettem a vasat.

Amikor izzott, megdelejezetten álltam a táncoló lángok előtt. Elképzeltem, hogy lovasíjász leszek az erdőben. Alig vártam, hogy megmutassam Gábrisnak amit készítettem. Azt terveztem, az egyiket neki is adom.

A fegyverkészítés izgalma elborított. Óvatosan csapkodtam a kovácskalapáccsal a két gyűszűnél nem nagyobb hegyre, nehogy meghallja valaki. Már azt is kigondoltam, hogy a nyildárhoz almafát fogok használni, amikor apám váratlanul belépett.

Mielőtt megbüntetett, csodálkozást láttam a szemén. Hol az égő tűzre, hol pedig az előttem heverő nyílhegyre nézett.

Először a kezem után nyúlt. Leszedte a gyolcsot, hogy megnézze a vágást.

Utána kaptam a tenyerével.

Hatalmas pofont adott az arcomra. Nem fogta vissza az erejét – elestem a csattanás után.

– Szíjat hasítok a hátadból, ha még egyszer ilyet merészelsz! – És elvette tőlem a nyílhegyet.

De csak az egyiket. A másikat nem vette észre.

Olyan képet vágott, mint aki megrémült tőle. Elborzadva nézett az apró fegyverre. Végül kezébe vette a kalapácsot, és akkorát ütött a nyílhegyemre, hogy az kisimult, mint egy lepény.

– Tán elfelejtetted, ki vagy? – fordult felém. – Elment az eszed? Nem a Drágffyakhoz születtél!

Idegesen simította hátra arcába hullott haját, miközben én feltápászkodtam. Szemében olyan indulatokat láttam, amit addig sohasem.

– Takaríts össze!

Bólintottam.

Eloltotta a tüzet, és öles léptekkel kiviharzott.

Túlfeszítettem a húrt. Mégis, amikor kiment, a másik lándzsahegy után nyúltam. Gyorsan betekertem egy rongyba, és a derekamhoz rejtettem. Még nem hűlt ki teljesen, a vászonrétegeken keresztül is sütötte a bőrömet. De nem mertem kivenni.

A cirokseprű szaporán járt a kezemben. Olyan gyorsan dolgoztam, ahogy csak bírtam. Egész testemen folyt a víz, mire végre kióvakodtam a friss levegőre.

Elnéztem a ház felé, majd megindultam a nagy domb irányába. Elhatároztam, hogy megmutatom Gábrisnak a nyílhegyet, mielőtt eldobom.

Rohantam.

Csak a faluhatárt jelző keresztfánál álltam meg. Ahogy kifújtam magam, két pettyes vízicsibével is találkoztam, akik messzebb kószáltak a parttól.

A patakvölgyhöz tartottam – a gyerekek által csak zengőkőnek nevezett részhez –, ahol minden évben összegyűltek a kacsák. Onnan kapta a nevét, hogy a kanyargó Homoród néhol csendesen szaladt, de volt, ahol a rohanó víz a köveken táncolva énekelt. Leghangosabban a zengőkőnél.

A nagydomb alatt fekvő patakmeder zsúfolásig telt a kék kishalakkal – hátukon megvillant a napfény, de a kacsahad nem várt meg.

Bosszúsan kémleltem körbe. A parton csak pár gyerek álldogált. Köztük volt Bálint is. Felismertem még egy szegény, falusi kölköt, Pétert is bátyám mellett, meg az egyik Drágffy gyereket, az úr Keve nevű unokaöccsét. Kicsit távolabb ott bóklászott Gábris is.

Bálint bátyám a plébános révén ismerkedett össze a Drágffy ivadékokkal, és csak akkor jött játszani, ha azok akartak. Én hiába is hívtam. Gábrissal nem bántuk, mert Keve igen kegyetlen volt. Egyszer a tehénpisába tartotta a szakácsnő fiának a fejét. Alányomta a nála jóval fiatalabbat, és a száját is kifeszítette. Jó, hogy nem fulladt meg a szerencsétlen.

Bátyám úgy tett, mintha nem látná ezeket. Annyira vágyott a nemesi udvarházba, hogy a meghívásokért cserébe eltűrte a kegyetlen tréfákat is. Ahogy írni és olvasni is akadt türelme, úgy a Drágffyhoz is.

Számomra viszont bírhatatlan volt. Ez is, az is. Ha nem lett volna úr ez a Keve, már rég agyonverték volna a gyerekek. De szólni is alig mertünk hozzá, nehogy bajba kerüljünk.

Ha nem láttam volna meg Gábrist, nyomban meg is fordulok. De nem tettem. Meg akartam mutatni neki a nyílhegyet.

Nem mentem át a domboldalra. A patak túloldaláról közelítettem feléjük, a vízifűben járva.

A szálkás testű, ébenfekete hajú nemesgyerek elindult lefelé a dombról. Kezében egy láncos buzogányt lóbált, melynek végén egy ökölnyi fagolyó lengedezett.

Rosszat sejtettem, szaporáztam én is lépteimet. A többiek ugyan követték Kevét, de kissé elmaradtak mögötte.

A Drágffy egy hátramaradt kacsacsaládhoz igyekezett. Ahogy közeledett, a tollasok átreppentek az én oldalamon kialakult belvízre.

Keve dühében utánuk hajította a buzogányt. Az egyik fiókát el is találta. Szerencsétlen feje oldalra billent, és csak körbe-körbe vonaglott a pocsolya tetején.

Földbe gyökerezett a lábam.

Keve röhögött a haláltusán:

– Nem tud egyenesen úszni! – kiabálta lelkendezve. – Csak forog!

Az anyaállat odaúszott a fióka mellé, csőrével megragadta a törött nyakat, és a víz alá húzta a fejecskét.

Sohasem láttam ilyet azelőtt.

Keve is elhallgatott.

A kacsa megvárta, míg az apróság megszabadul a kínoktól. Amikor elengedte, a kis pelyhes test mozdulatlanul lebegett a vizes fű tetején.

– Az állat nem érzi a fájdalmat – jelentette ki a Drágffy a túlpartról.

– De érzi! – kiáltottam vissza.

– A fájdalom az agyban lakozik – folytatta okoskodva, és hátrafordult a bátyámhoz. – Csak az emberi agy képes erre!

A kiskacsák közben elmenekültek a díszes récével, de a tojó még ottmaradt a tetem mellett. Csak akkor repült tova, amikor Drágffy átjött hozzá a buzogányért.

Vigyorogva nézett a szemembe. A megbánást nem tanúsító sötét szembogár elborzasztott. A felfordult kiskacsára vetettem tekintetemet. Kevét ez zavarta, és meglengette arcom előtt fegyverét, hogy rá figyeljek.

Óvatosan hátranyúltam a derekamhoz, és ellenőriztem a nyílhegyet. Még ott volt.

– Ez még csak egy fagolyó… – játszadozott Keve büszkén a buzogánnyal. – De András mester egy vasgolyót készít nekem… – Ismét felém lendítette a láncos fegyvert. – Ha az a nyomorult képes rá, talán tüském is lesz rajta!

A fagolyó nem sokkal az orrom előtt suhant el.

Legszívesebben azon nyomban nekiestem volna Kevének, de ezt nem tehettem. Egy tapodtat sem mozdultam.

– No mi az, bőgni fogsz egy kacsán? – röhögött a képembe.

Egy szót sem szóltam. Ökölbe szorult kézzel álltam.

– Keve! – lépett közelebb Bálint. – Az atya azt kérte, hogy még ma menjünk vissza!

Drágffy mély sóhajjal vette tudomásul, hogy indulnia kell.

Péter és Gábris is a kiskacsa felé nézegetett. A falusi fiú végül egészen közel ment hozzá:

– Haza szabad vinni?

Keve hátra se nézett:

– Tiéd! – És Bálinttal a templom felé vették az irányt.

Ahogy távolodtak, én izgatottá váltam.

– Gyere! – húztam kicsit odébb Gábrist. – Mutatok valamit!

Kíváncsian várta, mi kerül elő a rongyból, amit előkaptam a gatyámból.

– Mi ez? – kérdezte a hüvelyknyi vasdarabot nézve.

– Nyílhegy – suttogtam. – Én öntöttem…

– Hogy? – A göndör hajú úgy nézett rám, mint aki bolondot lát. – Te? Apád tudja?

– Igen… – Az ajkamba haraptam. – Kettőt öntöttem. De csak ez az egy maradt.

Gábris aggodalmasan vizsgálta az alkotást.

– Tamás… – kezdett bele, de már nem fejezte be. Felkapta a fejét, és előre nézett. Én is.

A Drágffy visszaindult felénk Bálinttal.

Gyorsan visszatekertem a lándzsahegyet a rongyba, de elkéstem.

– Mit nézegettetek? – kérdezte Keve, ahogy odaért mellénk.

– Semmit – vágtam rá.

– Tamás megvágta magát – mutatott Gábris a bekötött ujjamra. – Azt mutogatta.

Keve nem hitt nekünk.

– Valamit rejtegetsz… – járt körül engem.

Nem moccantam. Amikor újra a szemem elé ért, belevicsorgott a képembe:

– Told le a gatyád!

Csak álltam rezzenéstelen arccal előtte.

– Told le a gatyádat! – kiáltott rám.

Lassan kifújtam a levegőt, de egyebet nem tettem.

Dühében a hasamba vágta a buzogányt. Földre rogytam a fájdalomtól. Rám ugrott, és közben a többieket is ellenem uszította. Csak a falusi Péter fogadott neki szót: ledobta a kacsát, és elkapta mindkét kezemet.

– Bálint! – ordította Keve. – Ha nem segítesz, megkeserülöd!

Megszeppent fivérem engedelmeskedett neki, és tapogatni kezdte a derekamat. Hiába is tiltakoztam, Keve erősen szorított le a földre.

Bátyám hamar megtalálta a rongyot. Keve erre eleresztett: saját maga akarta kicsomagolni a zsákmányt.

De én nem hagytam magam. Ahogy szabadultam, talpra pattantam, és kikaptam a kezéből a rongyot. Nem tudtam elszaladni, mert a Drágffy rám vetette magát, és Péter is a segítségére sietett. A falusi gyerek ezúttal a lábaimat fogta le.

– Add ide… – feszegette az ujjaimat Keve.

– Nem!

– Add ide, vagy megöllek! – sziszegte a fogai között.

– Tamás! Elment az eszed?! – guggolt az arcomhoz Bálint. – Add már oda neki!

A másik oldalamon Gábris jelent meg. Mondani akart valamit, de mielőtt ez megtörtént volna, a Drágffy eleresztette a kezem. Kiszámíthatatlan volt. Talán ez volt benne a legijesztőbb.

– Jól van, öcskös… – nevetett fáradtan. – Bármi is az, én megveszem tőled!

Nem válaszoltam. Erre Keve kezébe vette a buzogányt.

– Engedd el! – utasította Pétert.

Markomban a ronggyal feltápászkodtam a földről. Ő közben fenyegetően játszadozott a fegyverével.

– Mi az ára? – kérdezte ferde mosollyal.

Az éneklő víz felé fordítottam a fejem. Néztem, ahogy a Homoród siet a Krasznába.

Ismét felém lendítette a fagolyót. Ösztönösen kitértem előle.

– Kétszer annyit adok érte!

Körbenéztem. A lenyugvó nap bearanyozta már a tájat.

– Hozzád beszélek – lökte meg a mellkasomat. – Hallod?!

– Megegyeztünk… – néztem a szemébe. – Kétszer annyit…

Kinyitottam az ujjaimat.

Keve kikapta belőle a zsákmányt. Ledobta még a buzogányt is, oly mohón bontotta a köteget.

Amikor meglátta a nyílhegyet, rám nézett:

– Apád készítette?

Nemet ráztam a fejemmel. Keve fekete szeme hol rám, hol Bálintra futott.

Hirtelen egy hatalmas pofont adtam Drágffy Kevének:

– Apám nekem egyet adott érte – sziszegtem haraggal, és rögvest egy újabb csapást akartam mérni rá, de Gábris elkapta a kezem a levegőben:

– Tamás! Ha kedves az életed…

– Kétszer annyit ígért érte… – vágtam rá dühösen.

– Elment az eszed? – Bálint kínjában majdnem elsírta magát. – Mi ütött beléd, Tamás?

De én csak a Drágffyt néztem.

– Tamás! – állt az orrom elé fivérem, miközben Gábris és Péter lefogott. Nem engedték, hogy a kétszer annyit behajtsam.

A nemes vérű a fejét ingatta:

– Van vér a pucádban… – nyalta meg a szája szélét. – Jó sok… Méghozzá forró! – Gábrishoz fordult: – És te? – vicsorgott rá. – Mit akartatok ezzel?

– Most látta először – szóltam közbe.

Keve újra az arcom elé lépett. Jobbomon Gábris, balomon Péter fogta a karomat.

Öklével hatalmasat ütött a gyomromba. Összegörnyedtem. Azonnal csapott a fejemre is. Elborult az elméje: ütni-rúgni kezdett, ahol csak ért. Minden egyes találat csak élénkítette, így nem tűrhettem. Próbáltam kiszabadulni, ám hiába rángattam a karomat, Gábris és Péter nem eresztett.

– Nem üthetsz vissza… – suttogta a fülembe a barátom.

Ömlött a vérem. Patakokban folyt lefelé az arcomról, mire Drágffy befejezte. Lihegve Bálinthoz fordult:

– A nyíldárhoz5 milyen fa kell?

– Ne-ne-nem… tudom – dadogta.

Keve eltette a hegyet, kezébe vette a buzogányt, és indulni készült.

Nem bírtam állva maradni. Leültem a fűbe, és tapogattam az arcomat. Kerestem, honnan jön a vér. Az orromból ömlött.

– Meg tudod faragni? – lépett vissza Keve.

– Ha akarom, igen.

Dühében a fejemnek lendítette a buzogányt. Védtem magam a karommal. Csontom hangos reccsenéssel tört el.

Bálint kétségbeesett arccal sürgette a Drágffyt:

– Az atya már vár minket! Mindjárt lemegy a nap!

Keve még egy darabig nézett engem, végül elindult. Gábris csak akkor szólalt meg, amikor eltűntek a szemünk elől:

– Meg akarod öletni magad? – Sosem láttam még azelőtt ilyen feldúltnak. – Meg akarsz halni?

Hátradőltem a fűben. Elöntött a fájdalom. Behunytam a szemem. A hanyattfekvéstől a torkomra folyt a vérem. Ha kinyitottam a szemem, a kitört nyakú kacsát láttam a fejem vonalában. Inkább lezártam a szemhéjamat. Szívemet elöntötte a harag. A testem lüktetett a fájdalomtól.

Amikor újra kinyitottam a szemem, Péter éppen lehajolt a fiókáért:

– Én most elmegyek haza… – vette kezébe a törött nyakút. – Én most elmegyek haza…

– Fel tudsz állni, Tamás? – kérdezte Gábris.

Nem bírtam válaszolni, nyeldestem a vérem.

Péter meztelen talpa még egy ideig tétován toporgott a fejem mellett, de végül elindult. Ketten maradtunk Gábrissal.

– Miért csináltál nyílhegyet? – kérdezte, miközben fel akart állítani.

Hatalmasat nyögtem a fájdalomtól. Fejem a vállára borult. Csúnyán összevéreztem az ingét.

– Nem támadhatsz rá egy Drágffyra! – állított végül talpra. – Soha…!

Nem volt erőm megszólalni.

Nem is emlékszem tisztán az útra, csak arra, hogy koromfekete éjszaka volt. Már a hold sütött, amikor Bálint visszaért hozzánk. Sokat beszélt, de azokra sem emlékszem: a szavak nem jutottak el az eszemig.

Az utolsó emlékem az, hogy apám a karjában visz tovább. Az út többi része homályba hullott. Elveszítettem az eszméletemet.

Tartalom

Sár és vér

Tűz

Sárkány és kígyó

Csont

Fa és szekér

Szarvas

Bika és malac

Erdőd

Órák és leckék

Gábris

Tőr és bosszú

Sára

Csók és pofon

Sárkány

Hold és virág

Kard

Életem és halálom

Démonok erdeje

Szatmár

Vissza

Tűz és tánc

Csók

Ferenc és Szatmár

A negyedik kapu

Bú és bánat

Krakkó

Angyalok jussa

Itália

Ferrara

Titel

Lovagok

A kegyúr

Harci szekér

A holló

Buda

Az oroszlán

A sas

Oligarcha

Eta

Isten hangja?

Róma

Isten hangja

Bulla

Utolsó óra

Utóhang

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License