HOL NEM VOLT...

B. Molnár Márta

2022

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

(Ez a könyv, – folytatása az „EGYSZER VOLT…” című könyvnek.)

AJÁNLÁS:

Ahogy minden eddigi könyvemet, ezt is, – szeretett drága Édesanyámnak ajánlom.

B. Molnár Márta

„Az életben a lényeges dolgok ingyen kaphatók: a gondos anya, a nap és a barátság.

Hely az asztalnál, és egy szívélyes ölelés.

A tavasz fénye. Egy gyerek nevetése. Egy madár éneke.

A patak csobogása. A fák árnya. A tenger hullámai.

A nap és az éj. A nyugalom és a csend.

A hetedik nap.

Az élet és a halál.

Embernek lenni a földön….”

/Phil Bosmans/

ELŐSZÓ,

Oldd meg a dolgaidat, ahogy akarod, vagy ahogy tudod. Legfőképpen, – ahogy tudod.

Az élet, nem ölti azt a színt, amilyenben te szeretnéd látni, sőt azt sem, amilyenbe te szeretnéd öltöztetni…–

Legfőképpen pedig, azért oldd meg a dolgaidat, mert úgysem teszi meg helyetted senki más.

Hiába is szeretnéd.

A dolgaidat, egyedül kell megoldanod, az életedet pedig, egyedül kell felépítened, és rajtad múlik, hogy hogyan, – jól, vagy rosszul.

Valószínűleg azonban, korlátozottak a lehetőségeink. Van, amin változtathatunk, – és van, amin nem.

Van, amit készen kapunk, és vállalni kell, akármilyen nehéz is, – mert alig hiszem, hogy fellebbezni lehetne ellene Istennél.

Van egy mondás:

„Aki már öreg, az volt fiatal, – aki fiatal, nem biztos, hogy lesz öreg is.”...– ezért, meg kellene becsülni az életünk minden egyes percét. Akármilyenre is sikeredik.

Az élet, – apró örömök sokasága, és persze, nagy gondoké, meg hatalmas veszteségeké, és mérhetetlen szenvedéseké.

Sok minden történik velünk.

Könnyek és örömök váltogatják egymást, – így telik el az életünk.

Miközben, minden, amit átéltünk, elszenvedtünk, – vagy amitől határtalanul boldogok voltunk, –

nyomot hagy bennünk.

Mások leszünk tőle, megváltozunk.

Mindenki szabadon dönti el, észreveszi, átéli és megőrzi-e, – vagy elfelejti, útnak engedi életének eseményeit, – szélnek ereszti őket, és tovább megy, átlép felettük.

Úgy gondolom, sokan vannak, akik örökre eltemetik emléke-iket, – és nem viszik magukkal, koloncként a nyakukban.Ezer oka lehet az „eltemetésnek”, de ezer oka van, a megőrzésének is.

Én, nem engedtem el, nem temettem el az enyémeket, – hanem megőriztem őket. Jó néha visszanézni rájuk.

A történeteim régiek, talán, régimódiak is, de sokszor felidézem őket, sokszor gondolok rájuk, –

és úgy emlékszem, a tanulságot is leszűrtem belőlük, idejében. Ami történt, az nem véletlenül történt, – és nem véletlenül, éppen velem, vagy velünk. Le kell vonni a tanulságot belőle, igen, –

azért éltük át.

Lehet, hogy nehéz az élet, de minden gond és nehézség ellenére, akárhogyan nézem, tele van vidámsággal is, – nevetéssel, rengeteg örömmel, aranyos helyzetekkel, – és jó nagy koppanásokkal.

A szerelem, fellobban, és ellobban, – de nem baj, majd jön helyette másik. Mert mindig jön. A tengernyi könny is felszárad,... – és tovább kell lépni. Mindig tovább kell lépni.

Aztán, egyszercsak kisüt a nap újra, – majd megint könnyek jönnek, gyász, veszteség, végtelen szomorúság, – és újból padlóra kerülünk.

Mégis, megint fel kell állni, és tovább kell lépni, – mert mindig tovább kell lépni.

Az ember törékeny, a lelke is az, meg az élet is az. De akármi-lyen is, – szép az élet! Mert, – Élet!

Ki tudja, hogy mi, miért történt, történik velünk, – és éppen velünk? Csak az Isten. Isten, tudja.

Igen. Ő, – tudja, hogy mi, miért történt?

Mi, nem tudhatjuk.

Az élet olyan, amilyen. Olyan, mint a mese:…– ”Egyszer volt, …hol nem volt”…– Meseszép.

De vannak szomorú mesék, szomorú történetek, és szomorú életek is. Én, szeretem ezeket a meséket, – még ha szomorúak, akkor is.

Szeretem hallgatni őket, – és szeretem mesélni is.

Gyerekkorom óta mesélek.

Meséltem valaha a beteg Nagymamámnak, a beteg Barbarics bácsinak, a törött lábú örök barátomnak, és örök szerelmemnek, Miskának, – de meséltem Ficinek, a kecskének is, – ( „aki”, nagyon szerette hallgatni… ) – és természetesen, Büdösnek, a kutyámnak is meséltem gyerekkoromban.

Később pedig az iskolában, majd a kollégiumban meséltem minden este, a honvágytól zokogó lányoknak, – (…magamat is beleértve….– )

– és mesélek, mesélek azóta is.

Ülök a kertben, ami valaha az Édesanyám kertje volt, – és visszanézek. A birsalmafa ágai között bevillan a napsugár. Egy harkály kopog az öreg cseresznyefán.

Boldog vagyok. Igen.

Hol volt,… hol nem volt…–

Ebben a könyvben, ahogy a többi könyvemben is, – szívesen nézek vissza, a csöppöt sem zavartalan, eseményekben gazdag, és minden nehézség, ellenére is, boldog fiatal évekre.

Szerettem élni, alighanem, az első pillanattól, ahogy megszülettem, és szerettem a világot is, amelyben éltem, – olyannak, amilyen volt, – és amúgy sem változtathattam rajta sokat.

Gyerekkoromban, falun éltünk.

Talán az volt a legszebb, legjobban ott szerettem élni, – a gyerekkorom falujában. Ma is oda kívánkozom vissza.

Szerettem a falut, igen, – ahol a mandulafák, meg a virágzó cseresznyefák, – …áprilisban virágba borították az életemet, meg az egész világomat.

Abban a világban benne volt minden, – az élet összes ígérete.

Az ígéretből aztán, még olyan is akadt, ami megvalósult, ami teljesült…– a többi pedig, messzeszállt.

Szerettem a világot, igen, – úgy, ahogy volt.

Bárhová vetett a sors, mindig megtaláltam benne azt, amitől nekem szép lett az élet, – és szép lett a világ. Ahogy most is, szép… –

Ülök az édesanyám kertjében a birsalmafa alatt, kezemben kávé, ölemben a laptop.

A birsalmafa ágai közt bevillan a napsugár.

Egy harkály kopog az öreg cseresznyefán.

Majdnem boldog vagyok.

B.Molnár Márta

I. Fejezet. "Egyszer volt,… hol nem volt..."

Így kezdődnek a mesék, – meg az igaz történetek is, – ezzel a kedves, és biztonságot adó mondattal.

Vajon mitől ilyen varázslatosak ezek a szavak? Miért érintenek meg?

Miért fognak meg bennünket akkor is, ha kinőttünk már belőlük, ha réges-rég elvesztettük már kapcsolatunkat a mesék világával?

A gyerekkor messze van, és nem igazán könnyű válaszolni erre a kérdésre.

Sokféle érzést hívhat elő belőlünk az "egyszer volt...", – és sokféle emléket. Azonban, mindnek az a gyerekkori élmény az alapja, amellyel egykor, valaha rég, megtanultuk, megtapasztaltuk, – hogy ez a mondat ígéret.

Ígéret, igen.

Ígérete, visszhangja és része, annak a régi, gyermekként megélt világnak, amelyet felnőve, el kellett hagynunk, – elfelejteni azonban, sohasem tudtunk. Mert, – nem is lehet.

A mese, – szárnyakat ad. Oda is elrepít, ahová sohasem jutottunk, vagy sohasem juthattunk el. Az élet is mese.

Mindannyiunk élete, mese. Csak mindannyiunké, más mese.

Szomorú, vagy vidám, vagy éppen könnyes, – felnőtt mese.

A mesék, úgy szoktak befejeződni hogy: – ”és boldogan éltek, amíg csak meg nem haltak….”–

Így szoktak befejeződni a mesék. Igen. Csakhát, ez a történet, amiről írok, – igaz volt.

”Egyszer volt, hol nem volt…”.– …Így kezdődött. Így kezdődött ez is.

„És, boldogan éltek, amíg meg nem haltak…”. – Így folytatódott.

– Állj meg pillanat! Állj meg!!...– gondoltam sokszor, – ne menj tovább,…most állj meg, mert boldog vagyok…–

Az idő, az élet, a boldogság azonban repült tovább, – a pillanat, nem állt meg.

Boldogan éltünk, mint a mesében, igen, – amíg csak lehetett.

”Egyszer volt, hol nem volt…” – Így szólt a mese.

Volt,…– aztán nem volt.

Többé, már sohasem volt.

A boldog perc, a pillanat, az idő, – nem állt meg soha. Már itt se volt, – elillant, tovaszállt.

”Egyszer volt, hol nem volt…” –

Mese volt, – és vége volt. Mert minden mese véget ér egyszer, – hát ennek is vége volt.

Nem volt hosszú mese.

Csak átsuhant az életemen a csodalovas.

II. Fejezet. A FELEJTHETETLEN CSÓK…

Olyanok voltunk Alival, mint a kissé megviselt porcelánbabák.

( – Karácsony Benő jut eszembe erről, – aki, a Napos oldal című könyvében, szerelemittasan, így mutatta be magukat::… „olyanok voltunk, mint két párosodó rózsabogár, a hecsenpecs bokron…”– ) Hát, mi,… – mi nem. Mi, nem olyanok voltunk, mint a rózsabogarak.

Mi, még picik voltunk. Szó szerint.

Picik, érzékenyek, – jóformán gyerekek még, – nagyon törékenyek, szépek, fiatalok, és szerelmesek.

Leginkább Ali volt törékeny. Igen, és alighanem akkor már én voltam a szerelmesebb.

Ali, különösen törékenynek látszott, – és az is volt valójában. Ez, minden bizonnyal a szegény édesanyja nevelési módszereinek volt köszönhető. Ali azonban óriási erőfeszítéssel igyekezett, mindig nagyon erősnek mutatkozni, – és ez, néha, sikerült is neki.

De, – nem volt az. Nem volt erős.

Minden igyekezete ellenére, ha bármilyen apró esemény kizökken-tette a megszokott kerékvágásból, bizonytalanná, és teljesen elveszetté vált. Alig lehetett ilyenkor összekanalazni.

Akkor nem, – később azonban, sokat gondoltam rá, hogy miért lett Ali ilyen?

Valójában, nem találtam más magyarázatot, mint azt, hogy mindig, minden feladatot megoldott helyette az édesanyja, és ezzel, – nem igen engedte felnőni a fiát.

A széltől is óvta, burokba tette volna, vagy vitrinbe, hogy soha semmi ne érje, baja ne essék, ne legyen piszkos, vagy sérült, ne legyen beteg, – ne bántsa senki, és ne találkozzon semmivel, ami nehéz, kellemetlen, vagy rossz. Azt hitte, így lesz a fia boldog, – és erős.

De, tévedett.

Gyerekként így élni, persze, kellemes lehetett, – később azonban felnőve, ennek a védettségnek nagyon sok kárát látta.

Nem tanult meg a saját lábára állni, és azon járni, – nem tanult meg önállóan dönteni, hadakozni, és harcolni. Pedig, a harcolni tudás, nagyon fontos. Gyenge maradt Ali önbizalma is, mert nem erősítették, – személyes sikerek. Talán, nem is volt neki, – mert bármi, ami jól sikerült, – anyuka érdeme volt, nem az övé.

Ali, kissé bizonytalan volt minden helyzetben, – és időnként, teljesen tanácstalan.

Az édesanyja pedig rég meghalt, már nem védte. Nem állhatott többé mögötte, – vagy közéje, és az események közé, – mint ahogy nem is dönthetett helyette, ha dönteni kellett. Ali, magára maradt.

A védtelenségét, elég hamar észrevettem, és sajnáltam érte, – de már ott voltam, és figyeltem rá.

Nem volt többé egyedül. Rám, – számíthatott.

Szóval, Ali, nem volt erős, nem volt szívós, nem volt nagy teherbírá-sú, és nagyon kicsi volt a tűrőképessége.

Ha gond volt, azonnal elvesztette a fejét, én azonban nem bántam, – mert szerettem őt, és az volt a legfontosabb. Odafigyeltem rá.

Különben pedig, rengeteg jó tulajdonsága volt, és azok voltak többségben.

Jó ember volt, – tisztaszívű, jó szándékú, szellemes, egyenes jelle-mű, kedves, és szeretetreméltó,

– ami ugye, nagyon fontos.

Ráadásul vonzó külseje volt, jól esett ránézni. Ali, szép volt…– Igen.

Én legalábbis, annak láttam, – és ellenállhatatlanul vonzónak.

Vörösesszőke haja volt, – magyarul, úgy hívjuk, hogy „hirtelen-szőke”, sőt, nagyon hirtelen-szőke,…a bőre pedig, mint a porcelán. De tényleg. A szeplők, szinte világítottak az arcán.

Alig volt nagyobb, mint én, szinte még gyereknek látszott, ahogy én is.

Ő, karcsú volt, és szép mozgású, – én, sajnos, nem annyira.

Szeplős voltam én is, – nem túl magas, és nagyon vékony, – ruhástul se voltam több ötven kilónál.

Elöl deszka, hátul léc, – a fejem pedig, mint egy szénaboglya.

Ráadásul, nem voltam kecses és finom, mint Ali, – hanem gyors mozgású, és kissé darabos, viszont, erős lelkű, talpraesett, harcias természetű, – szívós, és kitartó.

Amikorra igazán megnőttem, teljesen elveszítettem ezeket tulajdonságaimat. Megváltoztam, – de addigra szegény drága Ali már nem volt velem.

Amíg együtt voltunk, alighanem jól kiegészítettük egymást. Csak Ali lebegett, én két lábbal álltam a földön, és Ali helyett is megvetettem a lábamat rajta. Ami Aliból hiányzott, – abban én

„túltengtem”.

De, – akármilyenek is voltunk, szépnek, csodálatosnak látszottunk egymás szemében. A legszebbnek, a legcsodálatosabbnak, legtökéletesebbnek, – mert szerettük egymást.

Ezt aztán, ki is mutattuk mindig, mindenben.

Egyszer, egy vasárnap délután, mikor otthon voltunk a szüleimnél, a Papa valamiért nem jött velünk horgászni, – mi pedig egyedül indultunk el Alival.

Ali, azt gondolta, – hogy nem baj. Tudunk mi halat fogni egyedül is, ha muszáj. Ha a Papának éppen más dolga van.

Ő is tud már kukacot fűzni a horogra, a botot is elbírja, a többi, – az meg semmi. Ugye?

Nem aggódtam én sem, – pontosan tudtam, hogy Ali, tud halat fogni egyedül, mert máskor is horgásztam már vele.

Hát, mért ne próbáltuk volna meg?

A stégen aztán leraktuk a cuccainkat, és csak néztük egymást gyönyörködve. Nem volt sürgős a horgászás.

Egyedül voltunk.

Kora ősz volt, – kellemes, langyos, napsugaras.

Álltunk a stégen, és néztük egymást, boldogan, fülig érő szájjal.

Lábunk alatt, hullámzott, a Balaton, a csónak alatt, meg a móló alatt pedig „kuttyogott“.

A stég mellett, a nádas védettségében himbálódzott a Papa kikötött, leláncolt csónakja.

A stég alatt, a kis kuttyogások, és apró csobbanások folyamatosan hallatszottak, ahogy a hullámok, a lábazaton megtörtek.

Egyedül voltunk, igen.

Álltunk. Csak álltunk, – és néztük egymást. Aztán, egymásba feledkezve, csókolózni kezdtünk.

– Állj meg pillanat!... Állj meg!!...– gondoltam megint, aztán már semmit.

Körülöttünk, susogott a nádas.

Egy darabig susogott, igen, – majd egy pillanat alatt eltűnt, és eltűnt az egész világ.

Már nem kuttyogott semmi, nem susogott semmi, és nem gondoltam semmire.

Hogy ki és hogyan lépett akkor félre, – az sose derült ki. De a következő pillanatban, – teljesen váratlanul, a vízben voltunk, ruhástul, cipőstül.

Összekapaszkodva zuhantunk a víz fenekére, majd azonnal fel, levegőért kapkodva. Aztán, megint le.

Tudtam, abban a pillanatban tudtam, hogy most aztán, – belefulladunk.

Ezt a szégyent!

Egész életemben tudtam úszni, – de most mégis belefulladunk.

Ali, kétségbeesetten kapaszkodott belém, és egy pillanatra el nem engedett.

Nem tudtam, hogy mit akar, – most az egyszer, nem, – ő akar engem megmenteni? Vagy én mentem, mentsem meg őt?

Fel-le jöttünk-mentünk, levegőért kapkodva, összekapaszkodva.

Aztán, valahogyan az egyik kezemet sikerült kiszabadítanom Ali szorításából, – és többszöri próbálkozás után végül elkaptam a Papa csónakját. Aztán, már nem merültünk le.

Ali, továbbra is belém kapaszkodott mind a két kezével. Én egyik kezemmel a csónakot fogtam, a másikkal pedig tartottam Alit, aki folyamatosan öklendezett, és még mindig levegőért kapkodott. A helyzetet, – talán nem is fogta fel.

Nekem akkor úgy tűnt, amikor a csónakot elkaptam, hogy megmenekültünk. De, nem tudtam, hogy mi legyen most, – mit csináljak?

Máskor, vágott az agyam, mint a beretva, – most viszont, nem akart beindulni. Hogyan tovább? A víz mály, a part pedig messze van.

Még soha nem voltam ilyen helyzetben.

Abban a pillanatban döbbentem rá, – ami eddig soha szóba se került, a tény – hogy Ali, nem tud úszni. Valóban nem tudtam, mit csináljak.

Ali, még így is, hogy kapaszkodott, le-lebukott a víz alá, – és már alig bírtam megtartani.

Vacogott. Tudtam, hogy tennem kell valamit, méghozzá gyorsan.

Végül ráordítottam:

– Ali, itt a csónak! Fogd meg, és másszál be!!...–

– Nem tudok!!!...– ordított vissza.

– De igen, tudsz! –

– Nem tudok!! –

– De igen! –

– Nem!! –

– De igen, fogd meg szépen, és segítek!...Kapaszkodj bele! –

És lőn. Elengedte egyik kezével a vállamat, és megkapaszkodott. Aztán, elengedett a másik kezével is, – és azzal is a csónakba kapaszkodott.

– Most, húzd fel magad szépen, – mondtam neki, mint egy kisgyereknek, – emeld fel a lábad, és másszál be Ali!...Segítek…–

– Nem, nem megy…–

– De igen, megy…–

– Nem, nem, nem bírok,… nem megy…–

– De igen. –

Aztán, hirtelen elhatározással, szinte teljesen váratlanul, mégis-csak rászánta magát, mégiscsak megpróbálta, – … de sajnos, nem sikerült.

Alig bírtam megtartani a csónakot is, meg Alit is, – ezért tovább bíztattam.

– Ali, be kell másznod a csónakba, muszáj, és sikerülni fog, higgyél nekem, sikerülni fog…–

Nem válaszolt, és nem mozdult.

De a következő próbálkozásánál, amikor rásegítettem, és elkaptam ruháját, szinte

belebukfencezett a csónakba. Aztán úgy is maradt, oldalra fordulva, ahogy beleesett.

Tiszta szerencse, hogy a lendület, a csónakot nem borította föl.

Pár pillanattal később, aztán bemásztam melléje.

Nekem, könnyebb volt, mert korábban is sokszor megtettem már.

Ali, még mindig öklendezett és vacogott. A fogai hangosan és ütemesen kocogtak.

Mit tehettem volna? Mit?

Ölembe vettem, megöleltem, és simogattam, míg megnyugodott. Pont úgy, mint egy rémült gyereket.

Aztán, csak ültünk.

A csónakot, finoman ringatták a hullámok, és susogott a nádas. Igen. Pont úgy, mint pár perccel korábban. A víz is ugyanúgy kuttyogott, meg csobogott.

Ezúttal azonban, kit érdekelt?...Ki figyelt oda?...– nem volt kedvünk csókolózni, sőt, eszünkbe se jutott.

Nem tudom, hogy mennyi időt töltöttünk el így.

Közben, száguldottak a gondolataim,…– mert nem tudtam, hogyan jutunk ki innen.

De, hiába, – semmit sem tudtam kitalálni.

A víz, itt, nagyon mély. Ali pedig nem tud úszni.

( A méreg is elfutott közben, – hogy lehet az, hogy valaki ekkora nagy melák, és nem tud úszni?...

Hogy lehet?!...Hogyan?!...Jaaaa, … a mamája, ..igen! Most meg aztán cseszhetjük, ha mégis belefullad…– )

A csónakot finoman ringatták a hullámok, és susogott a nádas, igen, – de ez, akkor nem igen érdekelt.

Gyorsan számításba vettem, amit lehetett, – azt, ami van.

A csónak ugye?...– Csakhogy, le volt a lánca lakatolva.

Aztán, ott volt a két evezőlapát a csónak fenekén, – de mire mentem volna velük?

A stégen, pedig ott feküdt a horgászbot, és a merítőháló. Igen, – csakhogy egyik sem volt használható semmire.

– Nincs más hátra, – döntöttem el, – ki kell mennem innen, és segítséget kell hoznom…–

A közelben azonban, se másik móló, se strand, se lakott rész nem volt.

– A faluból tudok csak segítséget hozni, – gondoltam, – a falu pedig messze van. Mégis, nincs más hátra, oda kell mennem. Igen. Ez a megoldás…–

– Ali, …– nyögtem, – el kell mennem segítségért…–

Rémülten kapaszkodott belém.

– Ne menj el,…ne hagyj itt,..– könyörgött.

És abban a pillanatban összerándult a szívem a hangjától, a rémült arcától, és a tekintetétől.

Abban a pillanatban tudtam, hogy nem hagyhatom ott, mert talán bele is halna. Mást kellett kitalálnom.

Sebesen száguldottak a gondolataim, – és hirtelen bevillant valami. Aztán, már tudtam is, hogy az lesz a megoldás, az, – és menni fog. Menni fog, igen! Megcsináljuk!

Felcsillantam.

– Jól van,…jól van Ali, – nyugtattam, – nem hagylak itt. Bízol bennem?

– Igen. –

– Akkor jó. Akkor jó. Én most felmegyek a stégre, és kiviszlek Téged innen Ali. Higgyél nekem, kiviszlek. Ne kérdezz semmit, csak tedd azt, amit mondok, bízzál bennem és ne félj…–

Szótlanul bólintott.

Én pedig kimásztam a csónakból, felmásztam a stégre.

Pontosan tudtam, hogy mit fogok tenni, és azt is, hogy sikerülni fog.

Ali, közben újra öklendezni, és vacogni kezdett.

A stégen, ahová elég könnyen feljutottam, kiléptem a bokáig érő, bő kartonszoknyámból, és felhasítottam a két oldalát, – a közepét, az arasznyi széles gumírozott dereka, erősen összetartotta.

Aztán, kétfelé hajtottam, és összesodortam a szoknyát. Majd jól megrángattam, kibírta, – és elég erősnek látszott.

– Jól van,…– mondtam, – Ali, ez most egy kötél, gondold azt, hogy ez egy igazi, erős kötél, én pedig odadobom neked, kapaszkodj bele erősen…–

Ali, rábólintott.

Aztán már csináltuk is, – néhány próbálkozás után, sikerült elkapnia a „kötelet”.

– Jól van Ali,…jól van, bízol bennem?!... Bízol bennem? –

Nem szólt, csak bólintott, de én tudtam, hogy bízik bennem.

– Jól van, akkor fogd erősen a kötelet, és el ne ereszd! Ne szólj egy szót sem, és ha azt mondom neked, hogy ugorj, akkor ugorjál!…–

Nem szólt.

Fogta a kötelet.

Fogta a kötelet, – ahogy én is, – erősen, falfehéren, és elszántan.

– Ugorj!...Most!!...–

Ali ugrott. Szó nélkül.

Fogta a kötelet, és ugrott.

Az ugrása akkorát rántott rajtam, hogy majdnem a vízbe estem a stégről, – mert ezt nem kalkuláltam be. Erre, nem számítottam.

Mégis, sikerült megtartani magam, – és azonnal felhúztam őt a víz színére.

Prüszkölt, nyögött, krákogott, és bugyborékolt, – de kapaszkodott, és ott volt a feje meg a válla a víz színén. Én pedig tartottam.

Csak kétrét görnyedve értem el, – úgy, hogy az orrom, szinte a pallót érte, de ez most nem számított.

– Jól van,… – mondtam, – jól van, és innentől nem beszélünk. Csak nézz rám Ali, és kapaszkodj.

Kimegyünk…–

Csupán oldalazva, nagyon apró lépésekkel indultam el kifelé, továbbra is a stég fölé hétrét görnyedve, mert másképpen nem értem el Alit. úgy tűnt, – ehhez a mentőakcióhoz, rövid ez a

„kötél“.

Aztán, csak mentünk.

Csak mentünk, és húztam. Mentünk, és húztam.

Néha, egy-egy pillanatra megálltunk, majd újra elindultunk.

Óvatosan lépegetve húztam kifelé.

Alig valamit haladtunk.

A móló, valóban hosszú volt, de még annál is sokkal hosszabbnak tűnt, mint amilyen valójában volt.

Csak mentem, csak mentem.

Lépegettem.

Szépen, lassan, oldalazva, apró lépésekkel, – és tartottam, és vonszoltam Alit, – aki le nem vette rólam a szemét.

Még akkor is tartottam és húztam őt, amikor már rég talajt ért a lába, és a hasán csúszva a nád torzsája véresre bökte a meztelen karjait.

Le nem vettem a szememet róla egy pillanatra sem, – de csak akkor döbbentem rá, hogy kint vagyunk, mikor a rothadó nád megállított bennünket. Különben, talán a füves partig húztam volna szegényt.

Amikor leugrottam hozzá, a kötél, – amit akkor se engedett el, – még nekem is a kezemben volt,

mert én se mertem elengedni Őt.

Aztán, csak levetődtem melléje, és átöleltem.

Akkor kezdtünk el sírni.

Amikor, sokkal később végre megnyugodtunk, felkanalaztuk magunkat a vízből.

Hogy hogyan is néztünk ki, azt le sem lehet írni. Ali karjaiból, vékony patakocskákban csurgott a vér, ahol a nád elvágta, és azonnal szétfutott a vizes, iszapos, rothadt náddal teli ruháján.

Nekem, – ugye, nem is volt ruhám, csak egy vékonyka, a pocsolyában mocskossá lett kötött pulcsi, meg egy fehér bugyi.

Mind a kettő, teljesen átázott, átlátszott, és rám tapadt. Az egyik szandálom pedig nem volt meg,

– valahol elveszett. De, nem számított, – a fene se ment vissza megkeresni.

Kicsavartam a kötélnek használt szoknyámat, mikor Ali végre elengedte, – és beleléptem.

A szoknyát, csak a széles gumis dereka tartotta össze, és jobbról, balról kilátszott belőle a fenekem, – de ez sem számított.

– Menjünk haza,… – mondtam Alinak, és megfogtam a kezét.

Csak bólintott.

Beszélni, még mindig nem tudott, – még mindig didergett, vacogott, de engedelmesen megindult mellettem.

– Haza,…haza, …haza a Mamához… – gondoltam, mint régen is, ha nagy baj volt.

Kikerültük a falut, hogy ne botránkoztassunk meg senkit az öltözetünkkel. A kertek alatt mentünk, egymást szorosan átölelve.

Már nem sírtunk, – sőt néha, összemosolyogtunk, – egymásra büszkén, – és még szorosabban öleltük meg egymást.