Abby Green

Őrizd a titkot!

Margaret Way

A tökéletes pasi

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Abby Green, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A ROMANA 761. eredeti címe: The Maid’s Best Kept Secret

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Várnai Péter

© Sandra Field, 2008 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A Romana 762. eredeti címe: Cattle Baron: Nanny Needed (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Gaáli István

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA 61-762. számában, 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-661-6

- Kép: Shutterstock

A Romana a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Abby Green

Őrizd a titkot!

1. FEJEZET

Maggie Taggart éppen elmosogatta és elrámolta a vacsorájához használt edényeket. Körbenézett a hatalmas, krómozott szerelvényektől csillogó konyhában, amely újra kifogástalan állapotba került a pompás udvarház alagsorában. Az épület autóval jó egy órára volt Dublintól, Írország zöldellő vidékén. A négyhektáros telekből gondozott parkot alakítottak ki. Még egy kis tó és erdő is tartozott hozzá.

Az udvarház mögött tágas pázsit terült el, mellette pedig fallal körülvett, nagy konyhakert. Távolabb istálló állt, amely azonban üres volt. A házat az új tulajdonosa, egy milliárdos üzletember úgy vette meg, hogy előtte meg sem nézte. Valószínűleg csak pillanatnyi szeszélyből tette, egy ideig ugyanis a versenylovak iránt érdeklődött, mivel Írországnak ez a része híres volt a lótenyésztéséről. A vásárlás óta azonban nem kerültek ide lovak, és a tulajdonos sem járt itt. Mindent az elképzelései szerint renováltak, az eredmény a legapróbb részletekig tökéletes lett, a ház azonban üresen állt.

Még a házvezetőnőt, Maggie édesanyját is csak az egyik asszisztense alkalmazta. Amikor az asszony hirtelen megbetegedett, félt, hogy elveszíti az új állását, ezért segítségért fordult a lányához. Maggie azonnal elvállalta a helyettesítést, és felmondta szakácsnői állását egy dublini étteremben. A főnöke kellemetlen alak volt, úgyhogy a döntés nem esett nehezére.

Az édesanyja váratlan halála után Maggie értesíteni akarta a háztulajdonost, de csak egy távolságtartó munkatársnőjével tudott beszélni, aki megkérdezte tőle, átmenetileg elvállalná-e az állást. Csak addig, amíg találnak új házvezetőnőt, mondta. Maggie csábítónak találta a lehetőséget, hogy egy ideig még a pompás birtokon maradjon, úgyhogy igent mondott.

Azóta három hónap telt el. A veszteség fájdalma lassanként enyhült, és Maggie-t egyre gyakrabban fogta el a nyugtalanság. Ma is így volt. A fényűző ház, akár egy hatalmas selyemgubó, védte a külvilágtól, és biztonságot nyújtott neki, de már nem elégítette ki, hogy rendben tartson egy üres épületet.

Eljön-e ide valamikor is az új tulajdonos? – találgatta. Eddig nem vette a fáradságot, hogy az interneten utánanézzen a férfinak, de így is meglehetősen pontos elképzelése volt róla. Aki óriási házat vesz vidéken, de egyszer sem megy el oda, csakis sznob lehet. Ilyesmit azok a férfiak tesznek, akiknek több a pénzük, mint az eszük. Maggie édesanyja legalábbis ezt mondta.

Maggie apja is gazdag volt, skóciai ingatlanmágnás. Viszonya volt a lány mamájával, amikor azonban a nő elmondta neki, hogy terhes, minden felelősséget elhárított. Félt, hogy Maggie édesanyja és a törvénytelen gyereke részesedni akarna a vagyonából, nem ajánlotta fel a támogatását, sőt az apaságot sem ismerte el. Még a goromba fenyegetőzéstől sem riadt vissza, hogy megfélemlítse egykori szeretőjét.

Maggie mamája büszke nő volt, ezért nem harcolt a tartásdíjért. A hasában növekvő gyermekkel elhagyta Skóciát, és Írországba költözött. Ott házvezetőnőként dolgozott, és az évek során többször is lakóhelyet váltott. Maggie ezért alapból ellenérzéseket táplált a gazdag férfiakkal szemben.

Mindennek ellenére igencsak jó fizetést kap azért, hogy gondoskodjon egy vagyonos férfi üres házáról, úgyhogy valójában nincs oka panaszra.

Ebben a pillanatban zaj törte meg a csendet, amelyet már hetek óta zavartalanul élvezett. Kopogtattak a bejárati ajtón.

Maggie felsietett az alagsorból. Már a folyosón járt, amikor a látogató újra használta a kopogtatót.

– Nyugalom! – dünnyögte Maggie.

Felkapcsolta a külső világítást, lendületesen kinyitotta az ajtót, és elállt a lélegzete. Egy magas, sötét hajú férfi állt előtte elegáns, fekete szmokingban, és teljesen betöltötte az ajtókeretet. Éppen felemelte a kezét, hogy újra kopogtasson.

Maggie még soha nem látott ilyen jóképű férfit. A járomcsontja magasan ült, a szeme sötét és csillogó volt. A bőre is barna, akárcsak az arcát és állát borító borosta, meg a hullámos haja és a szemöldöke.

Maggie-t forróság öntötte el. Az ismeretlen magas termete, a férfias kisugárzása lélegzetelállító volt, és az ő teste azonnal válaszolt rá. Elemi ösztön lehet, gondolta zavarodottan.

A férfi megoldott csokornyakkendője lazán lógott az ingén, melynek legfelső gombját kigombolta, és ez vagány megjelenést kölcsönzött neki. Tetőtől talpig végignézett Maggie-n, és a lány csodálatot olvasott ki a tekintetéből. Rajta csak levágott szárú farmernadrág és ujjatlan póló volt, a szokásos munkaruhája, a haját pedig rendetlen kontyban fogta össze.

– Ez a Kildare House? – kérdezte a vonzó idegen mély hangon és enyhe délies akcentussal.

Maggie szokatlan bizsergést érzett a gyomrában.

– Igen, az – válaszolta.

Félt, hogy a férfi talán részeg, de ébernek tűnt a tekintete. Vagy inkább unottnak? Maggie csak most vette észre a taxit, amely járó motorral várt a bejárathoz vezető széles lépcső aljában.

– Köszönöm, akkor jó helyen járok – szólt le a férfi a taxisofőrnek.

Maggie még nyugtalanabb lett, amikor a taxi elhajtott.

– Elnézést, de ki maga? – kérdezte feszülten.

Az idegen megint feléje fordult.

– Ennek a háznak a tulajdonosa, Nikos Marchetti. Sokkal fontosabb azonban az a kérdés, hogy maga kicsoda. Láttam fényképet a házvezetőnőről, és egészen biztosan nem maga az – mondta.

Szóval ő Nikos Marchetti… Maggie mindig középkorú, kövér, öntelt alaknak képzelte, most viszont egy lenyűgöző férfival áll szemben. Olyan, mint egy gladiátor az ókori Rómából, csak modern öltözetben.

Megint végignézett Maggie-n, és a szemében megjelenő csodálat érzelmi vihart váltott ki belőle. Elutasítóan karba fonta a kezét a mellén. Ha Nikos Marchetti megjelenése nem is felel meg a várakozásának, a viselkedése nagyon is.

– Maggie Taggart vagyok, Edith lánya. Édesanyám három hónapja meghalt, és az ön egyik alkalmazottja megkért, hogy helyettesítsem, amíg felvesznek egy új házvezetőnőt. A jelek szerint önt nem értesítették erről.

– Valóban nem – felelte Nikos ingerülten –, de az alkalmazottaim tudják, hogy csak akkor háborgathatnak, ha valóban fontos az ügy. Nyilván úgy ítélték meg, hogy maga kézben tudja tartani a dolgokat. A veszteségét természetesen sajnálom. Akkor most már bemehetnék a házamba?

Az, hogy a férfi ennyivel intézte el az ő szeretett édesanyja halálát, dühöt és haragot ébresztett Maggie-ben.

– Honnan kellene tudnom, hogy maga valóban Nikos Marchetti? – kérdezte kihívóan. – Bárki lehet – mondta.

Nikos elképedten nézett rá. Úgy tűnt, a lány valóban nem tudja, hogy ki ő. Ez szinte soha nem fordult elő. Ráadásul olyan nővel sem találkozott még, aki azonnal vágyat ébresztett volna benne. Ma este a dublini várban volt egy bálon, és sok vonzó nővel találkozott. Egyikük sem vonzotta azonban úgy, mint ez a… vadmacska. Magas nő, az alakja sportos. Telt melle jól láthatóan kirajzolódik a vékony póló alatt, és csak keveset bíz a képzelőerőre. A csípője nőies, a lába hosszú és formás. Világos típus, dús haja vörösesbarna, és rendetlen kontyban fogta össze.

Az arcvonásai klasszikus szépségűek: magas járomcsont, markáns áll, egyenes orr. Nikost azonban leginkább a fiatal nő hatalmas, kék szeme és érzéki szája nyűgözte le, amelyet most éppen összeszorított. Karba font kézzel áll előtte, és ezzel megakadályozta, hogy belépjen a saját házába. Olyan, mint egy viking királynő: szenvedélyes, őrjítően nőies és gyönyörű. Nikos ennek tudta be, hogy eltűrte ezt az arcátlanságot.

– Elvégre még soha nem járt itt! – mondta a nő harciasan.

Nikos felvonta a szemöldökét.

– Nem tudtam, hogy igazolnom kell magam. Egyébként valóban nem jártam még itt.

– Hogyhogy most eljött? Nekem senki sem jelezte az érkezését.

– Enyém a ház, és fizetek azért, hogy bármikor látogatható legyen – mondta Nikos.

– De későre jár. Már ágyban lehettem volna.

Nikos azonnal elképzelte a lányt az ágyában. Meztelenül, szétterülő hajjal. A pokolba kívánta magát, amiért ilyen hatással van rá ez a nő. Nem szokta cserben hagyni az önuralma.

– Engedjen be végre! – mondta ingerülten.

– Nem, ha nem tudja igazolni magát. Ha ön a tulajdonos, akkor örülnie kellene, hogy nem engedek be a házba egy vadidegent.

Nikos elfojtott egy bosszús nyögést. Ritkán esett meg, hogy valaki ellenszegült a parancsának. Ennek a lánynak azonban természetesen igaza van, bár az sem szokott előfordulni, hogy nem ismerik fel őt. Ám ez valamiért tetszett neki. Általában körüludvarolják, ha megjelenik valahol, hiszen egy hatalmas cégbirodalom örököse.

Alig észrevehetően felsóhajtott. Most nem akart erre gondolni, mert az megint ahhoz a szorongáshoz vezetne, amely miatt el akarja adni Kildare House-t.

– El sem hiszem, hogy valóban ezt teszem – dünnyögte, miközben benyúlt a szmokingja belső zsebébe, hogy előhúzza és átnyújtsa az igazolványát a házvezetőnőnek, aki inkább pomponlánynak tűnt.

– Mennyi idős? – csúszott ki a száján a kérdés.

Maggie megnézte az igazolványt, aztán a férfira emelte a tekintetét.

– Huszonhárom éves vagyok. Ez görög útlevél. Azt hittem, maga olasz.

Nikos visszavette az útlevelét.

– Félig görög, félig olasz vagyok, és a görög származásom mellett döntöttem. Van még kérdése, vagy beléphetek végre a házamba?

Maggie el sem akarta hinni, hogy ilyen ellenséges volt Kildare House tulajdonosával – a munkaadójával. Megpróbálta az emlékezetébe idézni, amit az édesanyjától hallott Nikos Marchettiről, de annak idején nem nagyon figyelt oda. A mamája betegsége fontosabb volt. A férfi a Marchetti Group örököse, egy óriáskonszerné, amely luxusmárkák, ingatlanok, szállodák, klubok és egész házsorok tulajdonosa a világ nagyvárosaiban.

– Fáradjon be, Mr. Marchetti! Örülök, hogy itt üdvözölhetem.

Maggie szélesre tárta az ajtót, és elállt az útból. Nikos mogorva hangot hallatott, és ellépett a lány mellett. A kivilágított előcsarnokban még magasabbnak és lenyűgözőbbnek tűnt. Utazótáskáját letette egy székre, és körbenézett, mielőtt bement a szomszédos szalonba. Maggie követte. Férfias illata megcsapta az orrát. Nem parfüm volt, vagy ha mégis, akkor tökéletesen illett a viselőjéhez.

Nikos kibújt a szmokingjából, egy szék támlájára terítette, aztán a bárszekrényhez ment, és töltött magának egy pohár whiskyt.

– Óhajtja megtekinteni a házat? – kérdezte Maggie.

Igyekezett házvezetőnőként viselkedni, de nem ment könnyen. Nikos Marchettiben volt valami, ami a bőre alá kúszott, és bizsergést váltott ki belőle.

A férfi feléje fordult.

– Nagyon szívesen – felelte, és ivott egy kortyot.

Lenyűgözően festett, de valahogy veszélyesnek tűnt. Maggie hátán érzéki borzongás futott végig, de sietve összeszedte magát, és sorra megmutatta a férfinak a helyiségeket. Az előcsarnokból az egyik oldalon tárgyaló és nagy, elegáns nappali nyílt. A ház hátsó felében tágas iroda volt a legkorszerűbb számítógépekkel, amelyeket még senki sem használt.

A másik oldalon még egy nagy, kevésbé hivatalos nappali helyezkedett el médiaközponttal és kivetítővel, hogy filmeket lehessen nézni. Ez volt Maggie kedvenc helyisége, mert a falak mentén mennyezetig érő könyvespolcok álltak. Ő azonban úgy sejtette, hogy Shakespeare, Dickens és más klasszikus írók művei csak arra szolgálnak, hogy jó benyomást keltsenek.

– Menjen nyugodtan tovább! – szólította fel Nikos.

Maggie majdnem elbotlott a saját lábában, amikor a férfi előtt átment az előcsarnokon, aztán a széles lépcsőn, le az alagsorba. Itt a konyha mellett edzőterem, úszómedence, szauna is volt. Nikos közömbösnek tűnt, miközben a kigombolt nyakú ingében, meglazított csokornyakkendőjével megszemlélte a házát. Miközben megitta az utolsó korty whiskyjét, feléje fordult, Maggie-t pedig lenyűgözte, hogy a munkaadója világosbarna szemében zöld és sötétbarna pöttyök is vannak. Hirtelen nagyon melege lett. Szégyellte magát érte, és gyorsan megfordult, mielőtt a férfi észrevehette volna, hogy vörös lett az arca.

– A hálószobák az első emeleten vannak – mondta, és visszaindult az előcsarnokba.

Hátra sem pillantott, hogy a férfi követi-e, de érezte, hogy a sarkában van.

Nikosnak nehéz volt a házra koncentrálnia, miközben folyton az alkalmazottja fenekét és lábát bámulta. Általában felette állt az ilyen érzéseknek, csak most nem számított arra, hogy a Dublin mellett álló magányos háza ajtaját egy ilyen nő fogja kinyitni. Maggie szaporán végigment a folyosón, és kinyitogatta az ajtókat.

– Ezek további hálószobák. A maga lakosztálya itt van, a folyosó végén.

Újabb ajtót nyitott ki, és félrehúzódott. Nikosnak csak most tűnt fel, hogy a lány papucsot visel. A lába valóban szép a korallvörösre lakkozott körmeivel. Nikos belépett az ajtón. Három oldalról a nagy ablakokból szép kilátás nyílt a gondozott parkra és a tájra. Még most, este is sejteni lehetett a csodás látványt. Nikos a fotókra is emlékezett, amelyeket a belsőépítész küldött neki.

Ez volt az első ház, amelyet megvásárolt. A többi ingatlanja mind apartman. Egyszeriben nem érezte jól magát a gondolattól, hogy azok az okok, amelyek miatt hirtelen a vásárlás mellett döntött, túlságosan nyilvánvalók lehetnek.

Érezte, hogy a házvezetőnő figyeli. Nikos újra feléje fordult. Már megint karba fonta a kezét, ettől a vékony pólója alatt még jobban kirajzolódott a melle, és most őt figyelte. A férfinak az volt az érzése, hogy beleláthat a kártyáiba. Sietve megpróbálta elterelni magáról a figyelmet.

– Miért van úgy öltözve, mintha grillpartira készülne?

Maggie arca bíborvörös lett.

– Ha értesítettek volna az ön érkezéséről, megfelelőbben öltöztem volna fel. Egyébként is késő van, lejárt a munkaidőm, és nem tudom, miért ne lehetnék abban, ami nekem tetszik. Mivel maga eddig még nem tűnt fel itt, megszoktam, hogy szabadon osztom be az időmet. Nem hiszem, hogy bármi kifogást találna a házon. Heti hét napot dolgozom, és itt mindig példás tisztaság uralkodik.

Nikosnak hirtelen lelkifurdalása támadt, ami ritkán történt meg vele.

– Így van – ismerte el habozás nélkül. – Valóban tökéletes rendet tart. Mi lenne, ha elölről kezdenénk?

Maggie még mindig az ajtóban állt. A férfi odament hozzá, és látta, hogy a nyakán idegesen lüktet egy ér. Szóval mégsem olyan magabiztos, mint amilyennek mutatkozni szeretne, gondolta elégedetten, és kezet nyújtott neki.

– Nikos Marchetti vagyok, ennek a háznak a tulajdonosa. Sajnálom, hogy nem értesítettem a késői érkezésemről. Köszönöm, hogy vigyázott a házra. Nagyszerű munkát végez – mondta, és örült, hogy a hangja nem volt gúnyos.

A házvezetőnője egy pillanatig gyanakvóan méregette, aztán elfogadta a kezét. Nikosban azonnal fellobbant a vágy, amely tudat alatt egész idő alatt ott lobogott benne. Ösztönösen a fiatal nő kezére fonta az ujjait.

Maggie egyszeriben nehezen kapott levegőt. Jól hallotta, amit Nikos Marchetti mondott? Nem tudott másra gondolni, csak a férfi nagy, meleg kezére. Mellette kicsinek érezte magát, pedig elég magas volt, csak ritkán kellett felnéznie egy férfira. Életében először törékenynek érezte magát, ami igencsak izgató felfedezés volt.

Maggie-nek, mivel gyerekként és fiatalkorában sokszor költözködtek, nem volt nagy baráti köre, és az eddigi randevúi lanyha kézfogással vagy puszival végződtek. Az édesanyja példájából okulva általában bizalmatlan volt a férfiakkal. A többségük ráadásul alacsonyabb volt nála, ez sem könnyítette meg a dolgát.

Gyorsan elhúzta a kezét.

– Evett már? Maradt még csirkebecsinált. Nem biztos, hogy szerepel a kedvenc ételei listáján, de szívesen megmelegítem magának – ajánlotta fel.

Amikor ideges volt, mindig sokat beszélt, ha ezt utálta. Hátrébb lépett, mert távolságot akart tartani a jóképű férfitól, aki összezavarta, és arra késztette, hogy olyan dolgokon kezdjen gondolkodni, mint a bensőségesség.

– Köszönöm – mondta a férfi. – Lezuhanyozom, átöltözöm, aztán visszajövök, hogy egyek.

– Az öltözőszobájában teljes ruhatárat talál, ha szüksége lenne valamire – mondta Maggie, és a konyhába indult.

Bosszantotta, hogy összezavarodott a férfi miatt. Kétségtelenül jóképű és vonzó, de alighanem minden nőre ilyen hatást tesz. A kisugárzásával szemben ő sem közömbös, ez minden.

Az előcsarnokban Maggie meglátta, hogy Nikos Marchetti táskája még ott van a széken. Megállt, és azon gondolkodott, bevigye-e a férfi szobájába. Házvezetőnőként az lenne a dolga, nem igaz? Felvette a táskát, és visszaindult az emeletre. Nikos lakrésze előtt bizonytalanul megállt. Végül bekopogott, és megköszörülte a torkát.

Választ nem kapott, ezért óvatosan benyitott, és meglátta, hogy a fürdőszoba ajtaja félig nyitva van. Vízcsobogást lehetett hallani. Maggie sietve beljebb ment, és az ágyra tette a táskát. Éppen ki akart sietni, amikor Nikos elzárta a vizet, és kilépett a zuhany alól. Az ajtórésen át Maggie az odabent kavargó gőz ellenére is látta. A meztelen, magas és izmos test lenyűgözte. Nikos barna bőrén vízcseppek csillogtak. A látványtól Maggie arca lángba borult.

Nikos teste egyszer csak jól láthatóan megfeszült. A lány felemelte a tekintetét, és egyenesen a világosbarna szempárba nézett. Rajtakapták! Nikos szó nélkül elvett magának egy törölközőt, és hanyagul keskeny csípőjére tekerte.

– Elnézést. A táskája… Arra gondoltam, szüksége lehet rá – hebegte Maggie felocsúdva, aztán megfordult, és égő arccal kimenekült a szobából.

Nikos megitta a pohár fehérbort, amelyet a házvezetőnője a meglepően finom csirkebecsinálthoz szolgált fel. Nem is érezte, hogy ilyen éhes. Az étkezést többnyire csupán szükségletnek tartotta. Amikor azonban Maggie az ebédlőben elébe tette a tányért, korogni kezdett a gyomra.

Hátradőlt, és visszagondolt az este történéseire. Nagyon meglepte, hogy a házvezetőnője nemcsak húsz évvel fiatalabb, mint várta, hanem kimondottan szép és vonzó is. Tartós kapcsolatra soha nem vágyott, mert korán megtanulta, hogy az érzései és az igényei senkinek sem fontosak. Ezért a karrierjére összpontosított, és mindig csak rövid viszonyai voltak. Maggie azonban a bőre alá kúszott.

Újra arra gondolt, hogyan meredt rá a lány, amikor kijött a zuhany alól. Mint egy autó reflektorától elvakított őz, amely képtelen a menekülésre. Nagy kék szemével megcsodálta a férfiasságát, úgy, mintha még soha nem látott volna meztelen férfit. Szerencsére hamar elfordult, különben észrevette volna, milyen hatást tett rá. Ő ezután még egyszer visszaállt a zuhany alá, és hideg vizet engedett magára. Dühítette, hogy a teste önálló életre kelt.

Maggie átöltözve jelent meg az ebédlő ajtajában. Most fehér blúzt, fekete nadrágot és lapos sarkú cipőt viselt. A haját is rendezett kontyba tűzte. Úgy festett, ahogyan egy házvezetőnőtől elvárható, Nikost mégis összezavarta. Maggie-t nem hibáztathatta, elvégre itt él és dolgozik, ő pedig bejelentés nélkül állított be. A házat kifogástalan állapotban találta, azt pedig nem várhatja el, hogy az alkalmazottja mindig számítson az ő megjelenésére.

Maggie elkezdte leszedni az asztalt, és közben kerülte a szemkontaktust.

– Remek volt a csirke. Maga főzte?

A lány rábírta magát, hogy egyenesen a férfira nézzen, akinek a haja még vizes volt a zuhanyozástól.

– Séfhelyettes voltam egy étteremben, és később majd szeretnék konyhafőnökként dolgozni.

Nikos összeráncolta a homlokát.

– Akkor miért van most itt?

A férfi átható pillantása alatt Maggie szinte meztelennek érezte magát, pedig az öltözéke egyenruhának is beillett volna.

– Mert édesanyám megbetegedett. Ráadásul a főszakácsot túlságosan tolakodónak találtam.

– Molesztálta magát? – kérdezte Nikos döbbenten.

– Igen, és minden más nőt is a csapatban. Ezért nem volt nehéz döntenem, amikor a mamám megkért, hogy legyek a segítségére. Úgy gondoltuk, hamar meggyógyul majd, de az állapota egyre romlott…

Nikos felállt, és kihúzott egy széket Maggie-nek. Ő habozott egy pillanatig, aztán leült. A férfi is visszaült a helyére.

– Sajnálom, hogy bejelentés nélkül bukkantam fel. És az édesanyja elvesztését is őszintén fájlalom. Úgy tűnik, nagyon közel álltak egymáshoz.

Maggie tűnődve nézett a férfira. A levegő mintha vibrált volna közöttük. Emlékeztetnie kellett magát, hogy Nikos Marchetti a főnöke.

– Igen, nagyon közel. Egyke voltam, és anyám egyedül nevelt fel.

– Apa nélkül nőtt fel?

Maggie kurtán bólintott.

– A maga édesanyja él még? – kérdezte gyorsan, hogy elterelje a szót.

Nikos arca azonnal zárkózott lett.

– Nem, már régen meghalt. Nem is emlékszem rá.

– Nagyon sajnálom. Egy szülőt mindig nehéz elveszíteni, akárhány éves is az ember – mondta Maggie együttérzően. Elvette a férfi tányérját, és felállt. – Vihetek magának egy csésze kávét a nappaliba? – kérdezte.

Nikos meglepetten nézett rá.

– Inkább whiskyt innék, de csak akkor, ha maga csatlakozik hozzám.

Maggie erősebben megmarkolta a kezében tartott tányért. A gondolatot, hogy a nappaliban üldögéljen ezzel a férfival, nyugtalanítónak találta. Különösen azóta, hogy látta meztelenül.

– Arra nincs szükség – dünnyögte zavartan.

– Kérem, tegye meg nekem ezt a szívességet. Hónapok óta nem volt részem olyan érdekfeszítő beszélgetésben, mint most magával.

2. FEJEZET

Nikos a nappaliban várta, hogy Maggie elfogadja-e az ajánlatát. Meglepődött, amikor rádöbbent, hogy rég volt utoljára bizonytalan abban, mire számíthat egy nőtől. Megszokta, hogy mindig megkapja, amit akar, és nem csak az üzleti életben. Volt azonban annyira önkritikus, hogy tudja, a nőknél elért sikereit elsősorban a jó megjelenésének és a vagyonának köszönheti. A hírnév és a luxus azonban az utóbbi időben elveszítette számára a vonzerejét.

Lassan a kétszárnyú teraszajtóhoz ment. Odakint meleg és szélcsend volt. A távolból egy tehén bőgését hallotta az alkonyatban. Azt találgatta, mikor volt utoljára ilyen békés helyen. Furcsa módon élvezte a nyugalmat, és nem érzett késztetést arra, hogy valamivel lefoglalja magát.

Senki sem tudja, hogy itt van. Kildare House megvásárlására az egyik legfőbb oka a ház félreeső fekvése volt. Sokáig el sem jött ide, de most azonnal otthon érezte magát. Sietve elhessegette a gondolatot. Neki nincs szüksége otthonra. Az emberek túl nagy jelentőséget tulajdonítanak az otthonnak.

Odament az egyik magas könyvespolchoz. Egy kötet felkeltette az érdeklődését. Gyerekkönyv volt, amelyet kisfiúként nagyon szeretett. Annak idején azért olvasgatta, hogy elmeneküljön a valóságból.

Egyszer csak zajt hallott a háta mögül, és megfordult. Maggie lépett be a szobába. Tálcán egy üveg whiskyt és két poharat hozott. Nikos örömmel nyugtázta, hogy a lány elfogadta a meghívását.

Maggie meglátta a kezében a könyvet.

– Feltettem néhányat a sajátjaim közül – mondta zavartan. – Remélem, nem zavarja.

Nikos visszatette a polcra a könyvet.

– Semmi baj, csak meglepő, hogy még megvannak a gyerekkönyvei.

Maggie töltött Nikosnak, de nem válaszolt. Azok a nők, akik megfordultak az életében, azonnal lecsaptak volna a lehetőségre, hogy beszélgetést kezdeményezzenek. Maggie azonban kísérletet sem tett rá.

– Egészségére! – mondta, megemelve a poharát.

A lány koccintott vele.

– Egészségére! – dünnyögte. Ivott egy kortyot, és azonnal elhúzta a száját, mert az erős ital égette a torkát.

– Nem szokott whiskyt inni? – kérdezte Nikos somolyogva.

Maggie óvatos pillantást vetett rá, miközben megrázta a fejét. Még soha nem találkozott ilyen jóképű férfival. Látta, hogy Nikos figyeli őt, és derűs csillogást fedezett fel a szemében.

– Hogy sikerült megmentenie a gyerekkönyveit?

Maggie nem értette, miért lett ilyen ideges a férfi társaságában.

– Amikor kicsi voltam, anyámmal gyakran költöztünk. Csak a könyvek jelentettek állandóságot, és biztonságot adtak nekem. Ezért ragaszkodom hozzájuk. Tudom, butaság, de…

– Nem, nem az. Nagyon is meg tudom érteni.

– Igazán?

– Igen. Gyerekkoromban nekem is megvoltak ugyanezek a könyvek, de idővel elvesztek. Ma már amúgy is kevés időm jut olvasásra. Túl kevés.

– Nem gondoltam volna magáról, hogy könyvmoly – jegyezte meg Maggie.

Nikos felvonta a szemöldökét.

– Nem unatkozik itt? Meglehetősen szokatlan, hogy egy ilyen fiatal és szép lány házvezetőnő legyen, nem gondolja?

Maggie szíve nagyot dobbant.

– Anyám halála után nagyra értékeltem az itteni nyugalmat. Tökéletes hely volt a gyászra. – Maggie apró fintort vágott. – Egyébként sem vagyok bulizós típus. Maga miért vásárolta meg ezt a házat?

– Csupán befektetés volt. Azt tervezem, hogy versenylovakat fogok tenyészteni. Itt istálló is van hozzá.

Maggie valamiért nem hitte el ezt a magyarázatot.

– És ma este mi hozta ide? – kérdezte.

– Mondták már magának, hogy túl kíváncsi? – vágta rá Nikos.

A lány zavartan elmosolyodott.

– Igen, a mamám. Sokszor – felelte.

Az őszintesége meglepte Nikost. Tudta magáról, hogy sokakban félelmet ébreszt, Maggie Taggarton azonban nyomát sem látta ennek, amit üdítőnek talált. És izgatónak.

Ma azért jött Kildare House-ba, hogy megszabaduljon a nyomasztó szorítástól, amelyet az utóbbi időben gyakran érzett a nyilvánosság előtt. Korán otthagyta a dublini rendezvényt, és eszébe jutott az írországi háza, ahol még soha nem járt. Ezért aztán taxiba ült, és eljött ide. Amikor pedig Maggie a laza öltözékében ajtót nyitott neki, kikapcsolt az agya, és elhatalmasodott rajta a vágy.

Maggie, mintha megérezte volna, milyen irányt vettek Nikos gondolatai, kiitta a poharát, és visszatette a tálcára.

– Köszönöm az italt. Mikor óhajt holnap reggelizni? – kérdezte.

Az arcán vörös foltok jelentek meg, a nyakán jól láthatóan lüktetett egy ér, és szaporán szedte a levegőt. Szinte tapintani lehetett közöttük az érzéki feszültséget. Nikos tudta, hogy nemcsak ő kívánja a lányt, hanem az is őt. Ha valamihez, akkor a nőkhöz nagyon értett.

– Kit érdekel a reggeli? Te is érzed, mi történik köztünk.

Maggie szerette volna azt hinni, hogy félreértette a férfit.

– Tessék? – kérdezte, és érezte, hogy lángol az arca.

– Tudod, miről beszélek – felelte Nikos. A mosolya olyan érzéki volt, hogy Maggie libabőrös lett tőle.

– Nem tudom, mire gondol. És ha most megbocsát, megyek aludni.

Megfordult, és remegő gyomorral az ajtóhoz indult. Férfi még soha nem tett rá ilyen hatást, és nem tudta, hogyan kellene viselkednie. Egy olyan férfi, mint Nikos Marchetti, egészben lenyelné, aztán kiköpné, ezzel tisztában volt.

Már majdnem az ajtóhoz ért, amikor a férfi újra megszólalt.

– Kicsit sem vagy kíváncsi?

Maggie habozott. Soha életében nem érzett ilyen erős vonzódást, és ez megrémítette. Még szűz volt, és egy ilyen férfi elvárásainak biztosan nem tudna eleget tenni. Lassan megfordult.

– Nyilván egész sereg nő töltötte volna szívesen magával az estét.

Nikos elhúzta a száját.

– Csakhogy nekem egyikük sem kellett. Én téged akarlak. Az első pillanattól fogva. És ez nagyon régen történt meg velem utoljára.

Maggie-t sóvárgó bizsergés fogta el, határozottan emlékeztette azonban magát, hogy ezek csak üres szavak, amelyekkel Nikos Marchetti le akarja venni a lábáról. Bosszantotta, hogy mégis összezavarodott.

– Ennek csak a helyzet az oka, nem én – felelte.

– Talán – ismerte be a férfi Maggie legnagyobb ámulatára. – Rég volt már, hogy valaki meglepett engem. Neked sikerült. Megmutattad, hogy nem mindenki cinikus – tette hozzá, aztán lerakta a poharát, és Maggie-hez indult. Ő úgy állt ott, mintha földbe gyökerezett volna a lába. – Nem játszadozom veled – folytatta Nikos, miután egylépésre Maggie-től megállt. – Ha meglátok valamit, amit meg szeretnék kapni, mindent megteszek azért, hogy elérjem, amit akarok. Rég nem kívántam már nőt úgy, mint téged. A helyzet azonban természetesen bonyolult. Mindaz, ami ma esetleg közöttünk történik, nem fogja befolyásolni a munkádat. Egyedül rajtad múlik, meddig megyünk el. Én holnap reggel visszarepülök Londonba, és nem tudom, mikor jövök ide legközelebb.

Maggie még senkivel sem találkozott, aki ilyen nyílt és egyenes lett volna. Még a skót édesanyja sem volt ennyire szókimondó. A szíve hangosan vert, miközben lázasan gondolkodott.

– Nem hiszem, hogy jó ötlet lenne – mondta végül.

Nikos még közelebb lépett hozzá. Olyan közel, hogy a szemében ki tudta venni az aranyszínű és zöld pöttyöket. A férfi illata elborította, és legszívesebben odasimult volna hozzá.

– Alighanem igazad van – ismerte el Nikos. – Általában nem keverem össze a magánéletet a munkával, de nálad vállalnám a kockázatot.

A lány nagyot nyelt. Kis ideig mind a ketten hallgattak.

– Oké, ahogy akarod – mondta végül a férfi. – Jó éjszakát, Maggie! – köszönt el, és elhagyta a szobát.

Maggie követte a tekintetével, és megcsodálta széles vállát, keskeny csípőjét és hosszú lábát. Ujjával megérintette a száját, mintha a férfi megcsókolta volna. De nem csókolt meg, gondolta, és halkan felsóhajtott. Hónapok óta elszigetelve élt, és egyszer csak a semmiből előbukkant egy őrülten izgató férfi, aki még kívánatosnak is tartja őt. Hihetetlen!

Egyszeriben baljós előérzete támadt. Nem tervezte, hogy hosszabb ideig Kildare House-ban marad, de a három hónap szinte elrepült, és ha nem vigyáz, magányos vénlányként fogja végezni.

Nikos Marchetti egy közös éjszakát kínál neki, semmi többet. Alighanem gyakran tesz ilyet, elvégre tapasztalt férfi. Ráadásul kezdettől fogva nyílt lapokkal játszik, és semmivel sem áltatta őt.

Maggie a gondolataiba mélyedve becsukta a teraszajtót, aztán fogta a tálcát, és kivitte a konyhába. A házban teljes csend volt, és ő egy pillanatig azon gondolkodott, hogy mindez valóban megtörtént-e. A teste bizsergése azonban ráébresztette, hogy igen. A férfi hozzá sem ért, mégis hatalma lett felette.

Nagyot sóhajtott. Már rég elhatározta, hogy másként fog élni, mint az édesanyja, akit elcsábított, aztán eltaszított magától egy gazdag férfi. Ő viszont eltökélte, soha nem fogja megengedni, hogy egy férfi így bánjon vele. Ha valamikor lesz tartós kapcsolata, akkor csakis egyenrangú társsal, aki ugyanolyan csendes, nyugodt életre vágyik, mint ő. Aki felelősséget vállal a tetteiért.

Az ő gyermekei biztonságos és békés otthonban fognak élni, nem kell majd folyton költözködniük. Mindent el fog követni azért, hogy a gyerekei mindkét szülőjükkel együtt nőjenek fel. Tudta, milyen nehéz egyedül felnevelni egy gyereket. Az édesanyja a halála előtt sokszor beszélt erről.

Nevetséges, hogy egyáltalán elgondolkodott Nikos Marchetti ajánlatán! A férfi nem akar kapcsolatot, emlékeztette magát.

Maggie ingadozott. Valóban nagy hiba lenne, ha egyszer, csak egyetlenegyszer esztelenséget követne el? Nikos csak ezt az egy éjszakát tölti itt, és egyhamar aligha jön újra. Biztosan egyszerűbb lenne nemet mondania a férfi ajánlatára, ha még nem látta volna meztelenül.

Határozottan megfordult, lekapcsolta a villanyt, és felment a lépcsőn. Odafent megint elbizonytalanodott. Bemehet a szobájába, magára zárhatja az ajtót, és holnap reggel, mire felébred, Nikos már valószínűleg nem is lesz itt. Megszűnne a kísértés.

És kihagyna egy lehetőséget… Feltehetően soha többé nem találkozna a férfival, mert mire az visszajönne, ő bizonyára találna magának másik állást.

A gondolat nem eresztette Maggie-t, és egyszeriben bátornak érezte magát. Vagy könnyelműnek… Egészen új érzés volt. Nikos Marchetti csodás dolgot kínál neki.

Sokáig gyászolta az édesanyját, és most elevennek, szabadnak szeretné érezni magát. A lába szinte magától vitte a férfi szobájához. Már be akart kopogni, amikor meglátta, hogy reszket a keze, és leengedte a karját. Nem tudja megtenni! Teljesen tapasztalatlan. Hogy kerülhetne ki ebből a történetből? Csak megégetné magát.

Megfordult, hogy bemenjen a szobájába, de hirtelen megdermedt. Nikos közvetlenül előtte állt. Csak alsónadrág volt rajta, és egy törölköző a vállára terítve. Az arca kipirult, kreol bőre csillogott. Az edzőteremben lehetett, gondolta Maggie kábán. Az orrát megcsapja Nikos izgatóan férfias illata, és elpárolgott az ellenállása.

– Maggie?

A lány levette a szemét a férfi mellkasáról, és felnézett rá.

– Igen?

– Biztos vagy benne?

Maggie tudta, hogy még mindig bemehetne a szobájába, de nem akart.

– Azt hiszem – felelte.

Nikos még közelebb lépett hozzá.

– Azt szeretném, ha valóban biztos lennél benne.

A lányt heves vágy töltötte el. Ezt a lehetőséget nem hagyhatja ki!

– Egészen biztos vagyok – felelte szilárd hangon.

– Szólíts Nikosnak – mondta a férfi, és sürgetően nézett Maggie-re.

– Nikos – suttogta a lány, és hihetetlenül bensőségesnek érezte a helyzetet. Többé már nem az udvarház tulajdonosa és a házvezetőnő, hanem egyenrangú partnerek.

– Ha belépünk ezen az ajtón – mondta Nikos, mintha olvasott volna Maggie gondolataiban –, teljesen egyenjogúak leszünk. Semmit sem kell megtenned, amit nem akarsz. Ha bejössz, csak azért gyere, mert akarod. Mert mind a ketten akarjuk.

Maggie-t meghatotta, hogy a férfi fontosnak tartotta mindezt elmondani.

– Tudom, mit teszek – felelte fátyolos hangon. – Én is szeretném.

– Jól van.

Nikos kinyitotta az ajtót, megfogta Maggie kezét, és bement vele a hálószobájába, amelyet csak kislámpák borítottak aranyló fénybe.

– Le kellene zuhanyoznom – mondta a férfi.

A gondolatra, hogy Nikos magára hagyja, megrémítette Maggie-t. Félt, hogy el fogja veszíteni a bátorságát.

– Nem kell – felelte gyorsan, mert a férfinak csodás illata volt.

Nikos megrántotta a vállát, aztán levette a válláról a törölközőt, és egy közeli székre dobta.

– Gyere ide! – mondta hívogató hangon.

Maggie közelebb lépett hozzá. A bőre izgatottságtól és örömteli várakozástól bizsergett.

– Bontsd ki a hajad!

A lány eleget tett a felszólításnak, és hosszú tincsei a vállára omlottak. A haja sűrű és zabolátlan volt. Nikosnak láthatóan tetszett, mert az ujjára tekert egy hosszú fürtöt.

– Szép a hajad – dicsérte meg, és szelíden magához húzta Maggie-t. – Érints meg! – szólította fel.

Maggie lassan felemelte a kezét, és a férfi meztelen mellkasára tette. Meleg bőre tapintásától elállt a lélegzete. Nikos előrehajolt, a lehelete Maggie száját simogatta. Ő megérezte rajta a whiskyt, és egyszeriben megszédült.

Nikos mindjárt megcsókolja! Maggie sejtette, hogy utána semmi sem lesz olyan, amilyen volt. Amikor a férfi szája a szájára tapadt, lángba borult a teste. Igen, jól gondolta. Semmi sem lesz olyan, mint volt. Az érzésekre, amelyeket Nikos ajka váltott ki belőle, semmi sem készíthette fel. Csodás volt, mint egy tűzijáték.

Szinte összeolvadtak, és minél tovább csókolóztak, ő annál mohóbb lett. Mintha egész életében erre a pillanatra várt volna. Nikos a hajába fúrta az ujjait, és hátrahajtotta a fejét, hogy még szenvedélyesebben csókolhassa.

Maggie mély sóhajjal a férfihoz simult. A teste ösztönösen tudta, mit kell tennie.

Nikos halkan felnyögött. Mikor csókolt utoljára ilyen szenvedélyes nőt? Talán kamaszként, gondolta elképedten.

Maggie kinyitotta a szemét, de máris zavartan lesütötte. A férfi a hüvelykujjával gyengéden felemelte az állát.

– Gyönyörű vagy – mondta, és legszívesebben villámgyorsan levetkőztette volna a lányt, de uralkodott magán. – Soha nem találkoztam nálad vonzóbb nővel.

– Nem kell ezt mondanod – válaszolta Maggie komolyan.

– Nem csak úgy mondom. Így is gondolom.

Azok a nők, akik megfordultak az életében, mind olyan magabiztosak voltak, hogy nem tartottak igényt bókokra. Maggie viszont szinte félénknek tűnt.

A lány felnézett rá, és azt találgatta, vajon feltűnt-e neki a tapasztalatlansága. Ez lenne a megfelelő pillanat arra, hogy bevallja, még szűz. El akarta mondani, de a gondolat, hogy Nikos megdöbbenne, elnémította.

– Tényleg akarom – mondta ehelyett.

A férfi tekintete elsötétült, miközben segített Maggie-nek kibújni a blúzából. Aztán lerúgta a lábáról a cipőt, és levette a nadrágját. Nikos tekintete lassan, élvezettel bejárta a lány testét.