Alexandra Joel

A párizsi modell

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

The Paris model

Harper Collins Publishers

Copyright © Alexandra Joel, 2020

Fordította: Gábor Nikoletta

Szerkesztette: Kovács Teréz Orsolya

Hungarian edition © Tericum Kiadó, 2022

Hungarian translation © Gábor Nikoletta, 2022

Alexandra Joel

A párizsi
modell

Blairnek

On ne naît pas femme: on le devient.
Az ember nem születik nőnek, hanem azzá válik.
(Simone de Beauvoir: A második nem)

Prológus

Sydney, 1922. szeptember 1.

Ha bárki megkérdezte volna tőle, ki is ő tulajdonképpen, nem tudta volna megmondani. Ahogy azt sem, nappal van-e vagy éjszaka. Egy másik valóságban létezett, amelyből személyazonossága kiveszett, és az idő is kizárólag valamiféle kérlelhetetlen, árapályszerű belső hullámzás függvényében volt meghatározható.

Ha látta is időnként a koncentrációtól dermedt arcokat maga körül, ezek semmit sem jelentettek számára. Most egész létezése kizárólag a saját belső hatáskörébe tartozott. Léte, elméje egyetlen szándéktól függött, amelyben sem az időpont, sem maga az agónia extázisa nem számított, csak az, hogy egészséges gyermeknek adjon életet.

Amikor teste feladta az ellenállást, és megszabadult végre a terhétől, az elengedés édes könnyebbsége öntötte el. A boldogságtól mint valami narkotikumtól elkábulva átengedte magát a gyönyörnek és a megkönnyebbülésnek.

– Kislány! Micsoda kis tünemény! – mondta a közelben egy hang.

Majd egy másik, erőteljesebb hang:

– Ajaj, nagyon gyors lesz, kérem a tálat!

Ekkor a nő is megemelte a fejét. Megpillantotta a puha buckákkal teli gyönyörű, fehér hómezőt. Az egész táj hófehér volt, a falak, az emberek a fehér ruhákban, a törölközők, lepedők. Aztán ahogy végignézett saját magán, előbbi, hófehér ködös látomásába a napsütés vérvörös csíkjai keveredtek. Ezután meghallotta, hogy kisbabája felsír. Igaz, csak röviden, de ennyi elég is volt. Szemét becsukva suttogta maga elé azt, amire a legjobban vágyott: – Add, Istenem, hogy vele minden rendben legyen!

Első könyv

La Débutant

A kezdő

Első fejezet

Párizs, 1948 decembere

Grace Woods egy buja tánclépéssel kilibbent a metróból, miközben fejében kecsegtető jövőjének képei cikáztak.

– Huh! – borzongott hangosan, mert ugyan csak három napja volt Párizsban, a hideg levegő okozta első sokk még mindig tartott. Soha ilyen éles késszúrásoknak nem volt kitéve ezelőtt.

Ausztráliában mindig hőség volt, ragyogó, tiszta kék, napfényes égbolt, erősen édeskés eukaliptuszillat, hegyesen meredező kaktuszok, fehér bóbitás kakaduk és szivárványszínű szárnyakkal repdeső rozellapapagájok. Itt, a téli avenue Montaigne-on, bármi vonzotta is magára a tekintetét: egy magas ház, a kopasz fák, a butikok kirakata vagy a kávéházak ablakai, az egyszerre volt csalogató és különös.

Mintha még nem ismernék egymást, Grace a tükörképét méregette a kirakatok üvegében. Megállt, majd ide-oda lépkedett az üveg előtt, keresve azt a pontot, ahonnan élesen láthatta magát. Elégedetten nyugtázta, hogy sötét fürtjei a kontyában rendezettek maradtak, rúzsa tökéletes, smaragdszínű szeme ragyogóan tiszta, de ahogy lejjebb pillantott, aggodalom söpört végig rajta: vajon nagyon látszik, hogy a szűkített derekú tengerészkék ruhája a hegyes gallérral ausztrál szabászatban készült?

Még közelebb húzódva a kirakathoz utoljára gyorsan végigmérte magát. Jól van, jó lesz. A kabátja legalább pontosan olyan, mintha Párizsban csináltatta volna, főleg a fekete kalap hozzá, azzal a szeszélyesen lengedező azúrkék tollal. Kétségtelenül sikkes az összkép, állapította meg magában, majd egy elégedett mosollyal búcsúzva a tükörképétől már ment is tovább.

Rövid sétája során egymást követték a tarkabarka üzletek, amelyek mellett elhaladt. Először egy étterem, bejáratánál egy asztalon jégágyra fektetett zamatos, vendégcsalogató osztrigával, majd egy virágárus, ablakaiban halvány rózsaszín szellőrózsacsokrokkal és egy pici galéria falain balerinákról készült pasztellképekkel, végül innen pár lépésnyire az impozáns épület, amelynek homlokzatán sápadtszürke, szembeötlő névtábla hirdette a híres helyet, ahová Grace is éppen belépni készült.

Szerette volna tudni, miféle csodák várnak rá odabent. Utoljára még felpillantott hunyorogva a kora reggeli fényekben, de csak egy ókori istennő bejárat fölött elhelyezett, faragott mellszobrát látta, a magasba nyúló, oszlopokkal tagolt ablaksorokat és a szépen munkált, kacskaringós kovácsoltvas levelekkel díszített erkélysorokat. Az avenue Montaigne 30. szám alatt álló épület diszkréciót árasztott, mint ahonnan titok nem kerülhet ki.

Pár pillanattal később Grace elhaladt a bejárati ajtó mellett frakkszabású kabátban posztoló, acélszürke hajú férfi mellett, aki ránézésre úgy a negyvenes évei közepén-végén járhatott.

– Bonjour! – üdvözölte a férfit franciául. – Én vagyok az új manöken Ausztráliából – folytatta bájos francia kiejtésével Grace.

– Oh, oui? – kérdezett vissza egyik szemöldökét felhúzva a férfi.

E pökhendiségtől nem túlságosan megrettenve Grace kinyitotta a retiküljét, és egy nyomtatott kártyát mutatott fel, miközben hozzátette:

– Találkozóm van Madame Raymonde Zernackerrel, odavezetne hozzá?

– Hogyne, mademoiselle, kövessen kérem!

Grace a férfi után indult, aki egy csipkés, napellenző ponyvával fedett árkádos folyosón át egy tágas terembe vezette. Amint belépett, megtorpant.

– Valami baj van? – kérdezte tőle némiképp értetlenül a férfi.

– Nem, dehogy, csak egyszerűen lenyűgöző ez az egész!

Grace ámultan tekintett fel a mennyezetről lógó hatalmas kristálycsillárokra, amelyeknek ragyogó fényét megsokszorozták a tükrök és az üvegberakású ajtók. A teremben sárgaréz kaspókban dús pálmák burjánzottak, a falakat csillogó, ezüst szegélyű függönyök díszítették. A fehérre lakkozott, jellegzetes kör alakú háttámlákkal ellátott XVI. Lajos stílusú székekkel berendezett helyiségről Grace-nek az volt a benyomása, hogy minden bizonnyal egy előkelő, finom hölgy számára alakították ki ilyenre.

Leginkább a márványasztalokon művészi igénnyel elhelyezett káprázatos virágkölteményeket találta különlegesnek: fehér rózsa-, liliom- és jácintcsokroktól roskadoztak a metszett kristályvázák. A virágok bódító illata még sokáig elkísérte Grace-t, miután maguk mögött hagyták a termet.

Igyekezett nem lemaradni az ajtónállótól, aki kimért léptekkel vezette egy kanyargós lépcsőn fel, majd egy szűkebb folyosón végig. Amikor egy halványszürkére festett ajtóhoz értek, az ajtónálló fehér kesztyűjében bekopogtatott, majd biccentett Grace-nek, és távozott.

– Entrez – mondta bentről egy határozott női hang, amelyből csak úgy sugárzott a tekintély. Grace szíve kihagyott egy ütemet. Életében először önbizalma mintha cserbenhagyta volna. Hirtelen nevetségesnek érezte magát, egy szélhámosnak, akiről már messziről lerí – ahogy a boldogtalan férje is mondta –, hogy csak egy csinos fej, tele képtelenséggel.

Igyekezett túllendülni az aggodalmán, és hajtogatni kezdte magának, hogy most nem viselkedhet ostobán, túl nagy a tét ahhoz, hogy hátraarcot csináljon. Kihúzta magát, majd benyitott a helyiségbe.

Az üdvözlésére siető nő maga volt a megtestesült tökéletesség, ahogy rövid, fekete rakott szoknyájában és a hozzá szabott burgundivörös kabátjában kezet nyújtott Grace-nek.

– Ön, mademoiselle, ha jól tudom, Grace Dubois, igaz? – szólalt meg, majd válaszra se várva folytatta: – Engem itt mindenki Madame Raymonde-nak hív, javasolnám, hogy szólítson ön is így.

Ezután utasította Grace-t, hogy maradjon egy helyben, és elkezdte körbejárni, hogy alaposan megvizsgálhassa. Átható, kék szemével tüzetesen végigmérte alakját, haját, ruhája hosszát (ekkorra Grace-nek már kétsége sem volt afelől, hogy ruháján látszik, nem Párizsban készült), fekete kalapját, a kalapon a tollat – ami most már kevésbé tűnt jó döntésnek –, a cipőjét, a kesztyűjét és küllemének minden egyes apró részletét.

– Látom, hogy a magassága és a karcsúsága megfelelő, a tartása remek, és az arca sem hétköznapi – mondta Madame Raymonde, majd hátrébb lépett, és egy másik szögből is méregetni kezdte.

– Természetesen ezek a jellemzők nélkülözhetetlenek, de ha emellett nem lenne egyedülálló adottsága, meg se hívtuk volna. Különleges életerő árad önből, ami a francia lányokból hiányzik. Ugyanakkor kérdés, hogy van-e önben elég… hogy is mondjam...

– Lendület? Rámenősség? Magabiztosság? – vágott Madame Raymonde szavába Grace könnyedén felnevetve. – Ön teljes joggal kételkedik abban, hogy egy ausztrál lány magától értetődően rendelkezhet mindazon tulajdonságokkal, amelyekkel egy párizsi manökenjelölt. Bizonyára azt gondolja rólam, hogy mostanáig egy istállóban takarítottam, birkát legeltettem a mezőn, vagy lovagoltam a pusztában. Mindazonáltal biztosíthatom önt, Madame Raymonde, hogy ugyanolyan kényelmesnek fogom találni a legszűkebb báli ruhát is, mint az otthoni viseletemet, és ugyanolyan természetesen fogok benne mozogni itt, mintha otthon lennék.

Madame Raymonde intett a kezével, mint aki már eleget hallott.

– Szeretném, ha tudná, hogy amiről én beszélek, az nem más, mint az a kihívásokkal teli szerep, amelyben mutatkoznia kell majd, és ami egyáltalán nem könnyű. Folyamatosan a világ legdrágább és legigényesebb holmijaiban csillogni a világ leggazdagabb és legigényesebb közönsége előtt. Kevés fiatal nő marad szerethetően bájos és egyszerre magabiztos ebben a környezetben.

Grace úgy érezte, hogy talán kissé túlzott magabiztosságot mutatott az imént.

– Mindazonáltal – folytatta immár mosollyal az arcán Madame Raymonde – most, hogy volt alkalmam jobban megfigyelni, talán félrerakhatom a fenntartásaimat. – Azzal két oldalról könnyedén megcsókolta Grace-t:

– Isten hozott nálunk, a Christian Dior Divatházban!

Második fejezet

New South Wales, Brookfield, 1934 augusztusa

Grace kedvenc napszaka a napnyugta volt. Ahogy mogyoróbarna pónija, Illyria hátán keresztülügetett szülei óriási birtokán, az égbolt olyan aranylóan és vörösen izzott, mintha egy angyal festette volna ecsettel. Ami még boldogabbá tette Grace-t ezen az alkonyaton, hogy mögötte édesapja galoppozott szigorú filckalapjában, hátára akasztott puskával, fekete csődörének hátán.

– Mesélj még George nagyapáról! – kérlelte apját Grace, és le is lassított kicsit, hogy egymás mellé kerüljenek.

– Jaj ne, már megint? – kérdezte apja, miközben visszafogta lovát, hogy felvegye Illyria ritmusát.

– Kérlek szépen!

Grace mindig csodálattal hallgatta Alfred Woods rettenthetetlen őseinek történeteit. Mivel George volt a fiatalabb fiú, el kellett hagynia a gyönyörű és virágzó angliai farmot, ahol a család élt. Hajóra szállt, körbeutazta a tengereket, majd Ausztráliában vetette meg a lábát, hogy megcsinálja a szerencséjét.

– Egyszer majd én is elutazom innen messzire, hogy világot lássak, mint a nagyapa – jelentette ki Grace.

– Talán igen – mosolygott az apja –, de George nagyapádnak szerintem hiányzott Anglia. Ezért is nevezte el Brookfieldnak a farmunkat, bár itt nincs annyi patak meg zöld mező, mint ott.

– Hát itt inkább csak holtágak, csermelyek, dombok és rengeteg búza van – kuncogott Grace, ahogy körbepillantott a messzire elterülő, sárgálló gabonaföldeken, amelyek a horizonton könyörtelen megálljt szabtak a határtalan kék égnek.

– Bárányokkal! – tette hozzá Alfred vidáman. Nyugatra tőlük, ahol a táj dimbes-dombosan hömpölygött és üde foltokban meredeztek rajta az eukaliptuszfák, valóban, megannyi gyapjas állat legelészett. – Álljunk majd meg a következő forrásnál! A birtokfelügyelő említette, hogy van egy anyajuh, akit meg kéne néznünk. Mit szólsz?

– Jó, de akkor addig versenyezzünk! – javasolta nevetve Grace, és sarkával biztatta Illyriát, aki ettől megugrott és vágtázni kezdett.

Grace kiváltképp izgalmasnak találta a kora esti kilovagolásokat apjával. Nyakát csiklandozta a kellemes szél, miközben fülében visszhangzott lovának patkódobogása.

– Győztem! – kiáltott fel diadalittasan, amikor Illyriát megfékezte a forrás szélénél. Kipattant a nyeregből, és a lovat egy eukaliptuszfához kötötte.

– Elismerem, te nyertél! – mondta az apja elnézően, miközben ő is leszállt a lováról. – Most maradj itt egy kicsit, míg én megnézem azt a birkát. Azt mondta a felügyelő, hogy bármelyik nap ellhet, ráadásul úgy néz ki, hogy ikrei lesznek.

Míg apja a birkát kereste, Grace lefeküdt a földre. Behunyt szemmel hallgatta a madarak csicsergését, és mélyeket szippantott a fűillatú, friss, eső utáni levegőből. Aztán az eget bámulta, és a felhők alakját nézegette. Az egyik olyan volt, mint George nagyapa hajója, mögötte pedig egy tündérkastély úszott.

Miközben képzeletével tovább szórakoztatta magát, egyszer csak meghallotta apja éles hangját:

– Ne mozdulj!

Grace valami lágy, selymes dolgot érzett meztelen lábához simulni.

– Apa, ez egy – de a szó torkán akadt.

– Bizony, ez egy kígyó – mondta az apja a lehető legnyugodtabb hangszínnel. – Tudod, mit csinálunk ilyenkor. Szép csöndben, nyugodtan várj addig, amíg nem mondom, hogy mozgás.

Grace ösztöne szerint legszívesebben azonnal talpra ugrott volna, mielőtt a lába köré tekeredne, megragadta volna azt a halálos, csúszós dolgot, és jó messzire elhajította volna. Bárcsak lovaglónadrágban lenne! Bőre bizsergett, ahogy a kígyó felkúszott a térdére és átsiklott a másik oldalra. Tudta, hogy az állat méregfoga halálos marást okozhat.

Szeme sarkából apját leste, hogy mikor szólal már meg. Nyöszörögve kérdezte: – Most?

– Nem, kislányom – felelt apja, hangjával kitartásra buzdítva. – Addig várj, amíg már nem ér hozzád. Csak egy-két pillanat még... Most! Fordulj meg Grace, gyorsan!

Ahogy megfordult, apja lecsapott a kígyóra. Kicsit arrébb kotorta puskájának csövével, majd egyetlen lövéssel megölte.

Grace felpattant, és hevesen átölelte apját.

– Nagyon bátor voltál! Büszke vagyok rád, kislányom! – viszonozta apja az ölelést egy puszival megkoronázva Grace fejét. – Nézzünk oda, nem is vagy már olyan kicsi, hisz pár hét múlva betöltöd a tizenkettőt!

– És igazi teapartira megyünk a városba Siddyvel!

– Bezonyám! Jó rég találkoztatok már. Na de idehallgass csak! Azt hiszem, addig még lesz egy fontos elintézendő ügyem veled.

– Hogy érted ezt, apa?

– Azt hiszem, itt az ideje, hogy megtanítsalak lőni! Az előbb is kiderült, hogy az élet a farmon nem teljesen veszélytelen, úgyhogy szeretném, ha tudnál vigyázni magadra. Most pedig nagyon figyelj, mert ez nem játék. Csináld pontosan azt, amit mondok! – azzal Grace kezébe adta a fegyverét. – Fektesd a válladra, így, és támaszd meg a kezeddel, ahogy mutatom.

Grace most először tartott kezében puskát. Sokkal nehezebb volt, mint várta, és jéghideg.

– Nézz bele fél szemeddel a célkeresztbe.

Kissé idegesen célba vette a halott kígyót.

– Jól van, és most húzd meg a ravaszt.

Eltalálta a kígyót, de arra nem számított, hogy a puska visszaüt. Olyan volt, mintha valaki nekitámadt volna teljes erőből.

– Ügyes voltál, drágám! Szerintem mára elég is lesz ennyi.

Alfred visszavette tőle a puskát.

– Legjobb lesz, ha most elindulunk haza. Édesanyád már biztosan aggódik, hogy hol a fenében csavargunk ennyi ideje – mondta komolyan, majd előbb lányának segített felülni a nyeregbe, aztán ő is felült a lovára. Megigazítva a gyeplőt még odaszólt: – Édesanyád így is túl sokat aggódik. Mi lenne, ha ez a mai kalandunk a mi titkunk maradna?

Grace büszke arckifejezéssel felelte:

– Tudok titkot tartani, apa!

Harmadik fejezet

Másnap, vasárnap délután Grace, ahogy az előtéren keresztülsétált, az asztalon megpillantotta félig elkészült kirakósát. A földön körülötte szétszórva hevertek a még be nem illesztett darabok. Grace lehajolt, és keresgélni kezdett közöttük.

Épp egy fura alakú, kék színű puzzle-ról próbálta megállapítani, hogy az vajon a tenger vagy az ég egy részlete-e, amikor szülei verandáról beszűrődő hangjára lett figyelmes.

– Nem tudok állandóan Grace mellett lenni, a kert is szalad, és a nőegyletben is hiányolnak folyton. És ott vannak a cselédek és a szobalányok, az egész óriási háztartás! – hallatszott mindig csinos, ápolt hajú édesanyja hangja.

– Ennyi mindent képtelenség egyszerre felügyelni!

– De hiszen ezért van velünk Pearl. Tökéletesen gondját viseli a gyereknek – felelte Alfred szelíden.

– Én úgy látom, egyre hanyagabb.

Grace letette a puzzle-t a kezéből, és még jobban fülelni kezdett. Nocsak. Ez váratlan fordulat.

– Pearl egyre többet csavarog a határban, és Grace-t is viszi magával. Ha tudnád, miket csinálnak! Kengurukat kergetnek a patakon át, gyíkokra vadásznak, csupa ilyen veszélyes dolgot!

Grace szája mosolyra húzódott, ahogy elképzelte, mit szólna anyja, ha megtudná, hogy micsoda hajmeresztő kalandba keveredett előző nap, amikor apjával kilovagolt.

– Olive, kedvesem, nem szabad így féltened a lányunkat! – válaszolta Alfred kissé hangosabban, és egy jellegzetes csörrenés kíséretében visszatette a kínai teáscsészét az asztalon fekvő csészealjra. – Ezzel csak többet ártunk, mint használunk – folytatta. – Meggyőződésem, hogy Pearl és a társai sokkal jobban ismerik ezt a környezetet, mint ahogy mi valaha is fogjuk. Nyugodtan megbízhatunk benne.

– De Alfred... – folytatta volna édesanyja, ha apja nem zárja rövidre a beszélgetést:

– Nem, Olive, ne is folytasd! Megmondtam, mit gondolok erről.

Grace másnap reggel fényesre polírozott cipőben, megfésülködve jelent meg a hallban, indulásra készen.

– Anya, nem úgy tűnik, mintha elkészültél volna! Talán elfelejtetted, hogy ma Parkes-ba megyünk?

Olive egy halom papírral a kezében zavartan ácsorgott az ebédlőasztal mellett.

– A nőegyletben azt kérték, hogy jelöljem ki az új kincstárnokunkat. Most válogatom a jelentkezőket – lobogtatta meg a papírköteget az anyja, majd rendezve arcvonásait elmosolyodott, úgy folytatta: – Sajnálom. Tudom, hogy szerettél volna találkozni Charlotte Fairweatherrel, de most nincs erre időm, nemsokára meg úgyis be kell mennünk a városba a születésnapod miatt. Tudtad, hogy édesapád vett egy új atlaszt? Nem akarod megnézegetni vele? Bent van a dolgozószobájában.

– Jó, csak előbb mondok valamit, ami szerintem neked is tetszeni fog!

Anyja visszabújt a papírjai közé.

– Hm?

– Elmondtam Pearlnek, hogy megyünk Sydney-be Siddyhez, erre tudod mit válaszolt? Azt, hogy „Sydney-ben Siddyvel a szódát csak whiskyvel illik, szivi”!

Grace, miközben a frissen tanult vicces nyelvtörőt skandálta, látta, hogy anyja kezéből kiesnek a papírok.

– Nahát, ez a lány nem szégyelli magát? – hüledezett Olive a hallottakon.

Grace apja dolgozószobája felé vette az irányt, és közben azon gondolkodott, hogy miért volt olyan ideges az anyja. Mindannyian elfelejtünk néha ezt-azt. Na és? Nem olyan nagy ügy.

Sydney, 1934 szeptembere

A Hotel Australia márvánnyal borított óriási halljának sarkában, egy elegáns karosszékben üldögélve Grace csodálattal nézett körbe a csarnokon. Parfümillatot árasztó hölgyek jöttek-mentek divatos ruhákban, szőrmék suhogtak és selyemsálak libegtek, ahogy elsiettek előtte; külföldi szállóvendégek érkeztek felcímkézett utazóládákkal és körbeszalagozott kalapdobozokkal. A személyzet minden részletében pompázatos, színes egyenruhában fogadta az embereket. Grace bőre bizsergett e ruhakavalkád láttán. Olyan volt az egész, mint egy előadás, ahol a szereplők hol megjelennek a színpadon, hol eltűnnek. Valaki bejött, mire az összes fény rávetült hirtelen, közben a háttérben valaki más a sötét lépcsősor felé távozott. Mindenféle irányból csengők csilingeltek, beszélgetések moraja hallatszott.

Szülei, ha hosszabb időt töltöttek a városban, elképzelhetetlennek tartották, hogy ne a fényűző Hotel Australiában szálljanak meg, így az idők során Grace is egyre otthonosabban mozgott a szálloda zegzugos tereiben. Amit még a szálloda halljánál is jobban szeretett, az a hotel télikertje volt, mélykék bársonyfüggönyeivel, hangulatos asztalaival és székeivel. A dús fikuszok közül Grace megfigyelhette a nők kalapjait, a férfiak fehér, kikeményített inggallérját, és jellegzetes mozdulataikat, miközben a tea mellett politikáról vagy művészetről beszélgettek. Nagy élvezettel képzelte el a közelgő születésnapi zsúrját, ahol majd az ínycsiklandó süteményeket ezüsttálcákon szolgálják fel a fehér kötényes pincérnők.

És ami az egészben a legjobb, hogy Siddy is itt lesz! Siddyt valójában Reuben Woodnak hívták, de Grace kiskorában nem tudta kimondani, hogy Sydney, amikor látogatóba mentek hozzá a városba, csak úgy, hogy Siddy, így ez lett apja barátjának beceneve a családban. Siddy magas, széles vállú férfi volt, fekete hajjal, zöld szemekkel, és kalapját mindig hátratolta a tarkójára, ami a védjegyévé vált. Grace tisztában volt vele, hogy Siddy nem pusztán barát, hanem apjának üzletfele is, akitől a lovakat veszi a farmra. A lány azonban kedves óriásként tekintett rá, aki az egyik mesekönyve rajongott hőseként kelt életre. Szülei úgy hivatkoztak rá, mintha a nagybácsija lenne, de számára inkább egy igaz, felnőtt barát volt, mint idősebb rokon. Ráadásul Grace-t Hercegnőm-nek szólította, amivel teljesen levette a lábáról.

Karácsonyra egy zenélődobozt kapott tőle. – Hercegnőm, volna itt felséged számára valami! – azzal óriási kezében átnyújtotta Grace-nek a kicsi, szögletes fadobozkát. Amikor kinyitotta, egy tündéri, kecses kis miniatűr balerina kezdett körbe-körbe forogni, miközben a doboz belsejéből zene szólt.

Siddy nagyon szerette a zenét, és ez is az egyik oka volt annak, hogy Grace szívesen időzött a szálloda télikertjében. Itt ugyanis egy gyönyörű, elegáns zongora is helyet kapott, és Grace tudta, ha a születésnapján megkéri, barátja biztosan odaül és játszik majd neki.

Grace feszülten figyelte Siddyt, aki a terembe lépve régi tweedzakójában hatalmas felsőtestével elhelyezkedett a zongoraszéken. Nem túl feltűnően odaintett Grace-nek, majd kezét a billentyűk fölé emelte – bár azok a kezek inkább a kötőféket tartani, mint zongorán játszani voltak hivatottak.

Néhány ütem után játéka teljesen megbabonázta a jelenlévőket. A kanálcsörgés abbamaradt, mindenki letette a csészét, poharat. A szendvicsek érintetlenek maradtak a tálakon. A Grace melletti asztalnál ülő hölgy külföldi akcentussal konferálta magának: – Ez Chopin 6. prelűdje, H-mollban.

Grace megfordult, hogy lássa, ki ez a külföldi zenerajongó. Az idős hölgy fura rókaprémet viselt a nyakában. Orra kipirosodva emelkedett ki a szőrméből, amely pont úgy kanyarodott el az szája előtt, mint egy nagy, pomádés bajusz – ráadásul a róka mintha saját farkába harapott volna. A látványtól Grace szája vigyorra húzódott, bár titokban tetszett is neki, hogy az idős hölgy minduntalan fel-fel kiált Siddy játéka hallatán: – Kitűnő!

– Számtalanszor hallottam már ezt a darabot, de így még soha senki nem játszotta. Meg kell tudnom az előadó nevét! – hallotta maga mögött ismét a rókaprémes hölgyet.

Grace szíve csak úgy dagadt a büszkeségtől, legszívesebben odarohant volna a hölgy asztalához, hogy a fülébe kiabálja Siddy nevét, és eldicsekedjen azzal, hogy a zongorista az ő legjobb barátja, de mivel édesanyja ült mellette, visszafogta magát és a helyén maradt inkább.

A zongorajáték után, ahogy Siddy visszatért az asztalukhoz, Grace felpattant és a nyakába vetette magát.

– Ez csodálatos volt! Mindenki rajong érted, ugye hallottad?

– A darab szerzőjét illeti a dicsőség, én csak előadtam – mentegetőzött Siddy szerényen, de azért kiült az arcára, hogy mennyire jólesik neki a dicséret.

– Biztosíthatlak, hogy mindannyian nagyon élveztük – mondta csendesen Olive.

– Úgy van! Remek játék volt, cimborám! – helyeselt apja is, miközben kezével intett a pincérnek.

– Tessék, Mr. Alfred! Mit hozhatok? – kérdezte a pincér, majd pillanatnyi habozás után magyarázkodni kezdett:

– Elnézését kérem uram, hogy a keresztnevén szólítottam, de olyan régi vendégeink már Mr. Wooddal együtt, és a nevük szörnyen hasonlatos, ráadásul általában egyszerre érkeznek hozzánk, így ha nem akarom összekeverni a rendelésüket, a keresztnevük szerint azonosítom önöket.

– Köszönöm, semmi gond, ez nagyon figyelmes öntől – válaszolta Alfred. – Kérem, hozzon Mr. Reubennek egy csésze teát. Vagy tudja mit? Inkább valami erősebbet, hiszen kedves barátom megérdemli ez után a játék után. Egy whiskyt legyen szíves, szódával!

Miután leadták a rendelést, az újabb lóállományról kezdtek beszélgetni, ezalatt Grace türelmetlenül ficánkolva a székében egy vaníliás szelettel bíbelődött, és alig várta, hogy a felnőttek végre befejezzék az eszmecserét, és ő is szóhoz jusson.

– Siddy – szólalt meg az első nagyobb szünetnél. – Emlékszel, hogy azt ígérted, megtanítasz engem is zongorázni?

– Olybá tűnik, hogy épp most figyelmeztetnek erre a könnyelmű ígéretemre – mondta kedvesen Siddy, és lágyan megsimogatta Grace arcát.

– Arra gondoltam, hogy akkor el is kezdhetnéd a tanítást, most, hogy itt vagyunk, így otthon már tudnám gyakorolni a leckét a mi régi pianínónkon, és amikor legközelebb jövünk, megint újat tanulhatnék. Ha a Ravenscroftba járok majd iskolába, nem is fogunk olyan ritkán találkozni. Mit szólsz hozzá?

– Természetesen, Hercegnőm, állok rendelkezésedre, már ha a kedves szüleid is jóváhagyják.

– A magam részéről kitűnő ötletnek találom, főleg, ha neked is van hozzá kedved, Reuben. Olive, egyetértesz velünk?

– Elképzelhető – mondta pillanatnyi habozás után megengedően Olive.

Késő délután, amikor Grace visszatért az apjával a botanikus kertben tett sétájáról, szülei hotelszobájának ajtaját meglepő módon félig nyitva találta. Apja lent maradt a bárban, mert találkozója volt egy gyapjúkereskedővel, anyja meg tudomása szerint ilyenkor kártyapartin szokott lenni. A szobából vitatkozás hangjai szűrődtek ki. Grace elbizonytalanodott. Valami történhetett.

– Mindketten tudjuk, Olive, hogy velem kéne lennie! – hallatszott Siddy erőteljes basszusa, amit Grace mérföldekről is felismert, bár ilyen dühösnek még soha nem hallotta.

– Nem, Reuben, ez kizárt! – felelte anyja síráshoz közeli hangon.

Grace kétségbeesett. Ha valaki most meglátja, hogy minden ok nélkül itt ólálkodik szülei szobája előtt a folyosón csak azért, hogy kihallgasson egy nyilvánvalóan nem az ő fülének szánt felnőtt beszélgetést, nincs az az isten, aki ebből a szorult helyzetből kihúzza.

– Elfelejtetted, miben állapodtunk meg. Te nem tudod megadni neki azokat a dolgokat, amire szüksége van – mondta Olive.

– Persze, tudom, én nem vagyok olyan gazdag.

– Én nem a pénzen megvásárolható dolgokról beszélek, hanem arról a szeretetről és gondoskodásról, amit csak egy nő képes nyújtani.

Grace torka összeszorult a szárazságtól.

– Könyörögve kérlek, Reuben, hogy ne akard ezt tenni vele. És velem sem – halkult el fájdalmasan az édesanyja hangja.

Miről van szó? Kiről beszélnek? Mit jelent ez az egész?

Grace a Pihenőszoba felé sétált, mivel a télikertet csak délután nyitják ki. Léptei visszhangzottak a kifényesített parkettán. Mivel sem személyzetet, sem vendégeket nem talált, és csak csend és némaság vette körül, Grace úgy érezte, mintha színpadon állna, várva, hogy elkezdődjék az előadás.

Ebben a pillanatban a kinti napfény egy sugara áthatolt a nehéz bársonyfüggönyök között, és úgy elvakította, hogy látomása azonnal szertefoszlott.

– Hercegnőm, bújj elő, merre vagy?

– Jaj, Siddy, te itt vagy? Nem is láttalak! – szaladt ki Grace az asztalok közül.

Siddy a következő pillanatban már a zongoránál ült.

– Na, nem ülsz le mellém? – kérdezte nevetve. – Nagyon kedves a szálloda részéről, hogy megengedi, hogy használjuk ezt a csodás hangszert, nem gondolod? De nem sok időnk van ám!

– Hol van a kotta? – kérdezte Grace, és lehuppant Siddy mellé.

– Az az igazság – magyarázta Siddy –, hogy nemigen szoktam kottát olvasni.

– Na de akkor honnan tudod, hogy mit kell játszani?

– A zenével az a helyzet, hogy belülről kell érezni. Nem mondom, hogy a hangrend vagy az oktávok nem fontosak, de a hangokat igenis belül kell érezni.

– De hogyan?

– Figyeld csak! – azzal Reuben mutatóujjával leütött egy C-t, majd egy félhangot.

– Hercegnőm, most ön következik! Csinálja utánam!

Grace lassan és visszafogottan utánozni kezdte a férfi mozdulatait. A Siddy ujjai alatt megszólaló hangok Grace lelkébe hatoltak.

– Nem is rossz! Senki meg nem mondaná, hogy most ülsz itt először! – dicsérte tanítványát Siddy.

– És most? Mi a következő?

– Nos, tekintve hogy csak néhány napunk van, megtanítok neked egy dalt, amit, ha akarsz, énekelhetsz is.

– Milyen dalt?

– Egy francia dalocskát. Az a címe, hogy Frère Jacques.

– Nem is tudtam, hogy beszélsz más nyelveken! – nevetett fel izgatottan Grace.

– Fiatalemberként megtanultam kicsit, még a háborúban. Na, Hercegnőm? Megtalálod a C-t?

Grace egy pillanatig zavartan nézte a billenytűzetet, majd jobb keze első ujjával lenyomta az egyik elefántcsont billentyűt.

– Jó! Most játszd utánam, és a hangoddal is utánozd, amit hallasz!

Grace nem hitte, hogy sikerülni fog, de lelkesen próbálta utánozni Siddyt.

– Hűha! Micsoda hang! Nem is tudom, hogy mit mondjak… – csuklott el váratlanul Siddy hangja, és Grace meglepődve vette észre, hogy a férfi egészen elérzékenyült.

– Valami baj van, Siddy? – kérdezte, és közben kis kezét Siddy hatalmas tenyerébe bújtatta.

– Semmi baj, Hercegnőm – mosolyodott el a férfi. – Csak szemembe süt a nap.

Negyedik fejezet

Brookfield, 1934 szeptembere

Anyja éppen a hálószobában pakolta ki bőröndjeiket, amikor Grace megállt az ajtóban:

– Azt hittem, itt lesz Pearl is. Nem láttad őt, anya?

– Nos, épp mondani akartam, hogy Pearl elutazott – válaszolta Olive, miközben vállfára akasztott egy nyári ruhát.

– Hova?

– Az egyik nagynénjéhez, aki pár tanyával arrébb lakik. Apád intézte neki a fuvart.

– Na és mikor jön vissza?

Olive megrázta a fejét:

– Hozzánk már nem jön vissza.

Grace nem akart hinni a fülének.

– Hogyhogy? Az iskola miatt?

– Édesem, egy ilyen ifjú hölgynek, mint te, már más elfoglaltságai vannak – jelentette ki ragyogó mosolyával az anyja. – Ráadásul egy barátném kérdezte, hogy a két kisfia mellé nem tudok-e ajánlani valakit, aki besegítene neki a háztartásban. Én pedig örömmel ajánlottam Pearlt, hiszen itt már nem lesz rá szükség. És így legalább nem kell munkát keresnie, ha visszajön.

Grace gombócot érzett a torkában. De hát Pearl sokkal több volt, mint egy dadus! Barát is volt, tanító is, és közben társa a legizgalmasabb kalandokban! Pearl keltette életre és mutatta meg neki ezt a csodálatos tájat titokzatos, érdekes lakóival együtt. Kivel fog ezután felfedezőútra menni?

– Én még csak el sem köszönhettem tőle! – mondta Grace a könnyeivel küszködve.

– Tudom, hogy fáj, de értsd meg, édesem, a dolgok nem mindig alakulnak úgy, ahogy azt mi szeretnénk! – felelte az anyja.

November

Épp a legújabb Cole Porter-dal, a Minden elmúlik szólt a rádióban, amelynek fülbemászó dallamát Grace a jó öreg otthoni pianínón próbálta lepötyögni, amikor magas sarkú cipők közeledő kopogását hallotta.

– Nem akarunk zavarni, játszd nyugodtan végig, imádom ezt a dalt! Csak kikísérem Mrs. Evanst – szólt be az ajtóból az anyja.

A teltkarcsú és vörös hajú Marjorie Evans anyjának bizalmas barátnője és szomszédasszonya volt.

– Szerbusz, Grace! Hallom, nemsokára kezded az új iskolát!

– Igen, Mrs. Evans, és alig várom!

– Szegény anyádnak hiányozni fogsz. Na de hát mit van mit tenni...

Grace még hallotta, hogy becsukódik a bejárati ajtó. Anyja pár pillanattal később izgatottan tért vissza a szobába, átölelte lányát, majd elújságolta, hogy a postás végre meghozta a francia és az angol Vogue magazinok legújabb számait.

– Nem akarod megnézni, édesem?

– Dehogynem! – kiáltotta lelkesen Grace. – Nézhetnénk együtt is! – És már ugrott is fel a zongoraszékből, hogy a kanapén anyja mellé kucorodjon.

A divat iránt nem olyan rég kezdett érdeklődni. Az öltözködésre eddig csupán napi teendőinek részeként tekintett. Az utóbbi időben azonban a téma felcsigázta, és minden divattal kapcsolatos dologra kíváncsi lett.

Imádta a magazinok csillogó képeit! És bár Ausztráliában minden szám csak hónapok múltán volt kapható, anyja azt mondta, hogy ez nem is baj, hiszen míg az északi féltekén hónapokig tél van, náluk, Ausztráliában az örökös nyár miatt a nyári divat még aktuális, ennek köszönhetően nincsenek lemaradva semmivel.

Olive-nak csodálatos ízlése volt. Mindig sokkal igényesebb volt magára, mint a többi farmer felesége. Ha nem is voltak pont olyan ruhái meg kalapjai, mint a magazinban látott modelleknek, öltözködési stílusa mindig feltűnően elegáns volt. Most is, amikor a farmon lényegében maguk között voltak, finoman fodrozott fehér házikabátot viselt zafír fülbevalóval.

Kezébe ragadva a francia divatlapot Grace lapozgatni kezdett.

– Nézd ezt a fekete ruhát a masnikkal! – mutatott egy képre, és anyja elé tartotta a magazint. – Nem elképesztő?

– Tudod, Gracie, hogy jó szemed van? – sandított keresztül lánya vállán Olive. – Azt a ruhát Coco Chanel tervezte, aki Párizsban a legnagyobbak közt van. Régebben arról volt híres, hogy minden ruháját az egyszerűség fémjelezte, mostanában viszont elég összetett estélyiket tervez – mondta Olive, miközben még mindig a ruhát nézte, amit Grace mutatott. – Ez például valami isteni!

Grace elragadtatva kérdezte: – Akkor kivágjuk a képet, hogy meg tudd mutatni Miss Louise-nak, ha legközelebb Sydney-ben jársz? Pont el is tudná készíteni a Zsokék Báljára, ha idén is mentek apával...

– Nem is rossz ötlet! Csak szerintem ezt a fajta csipkés anyagot képtelenség lenne itt beszerezni.

Grace tovább lapozgatott, majd ismét egy képre bökött, amelyen két, halvány rózsaszínbe öltöztetett modell pózolt. – Na és ezek? – kérdezte anyját.

– Attól tartok, hogy ezekkel is gond lenne...

– Szintén az anyag miatt?

– Nem, az anyaga nem probléma, lehet kapni selyemdzsörzét, de a szabás az nagyon macerás, és bár Lou Lou elég ügyes, ezt biztosan nem tudná megcsinálni. Ezek Madame Grès modellek. Nincs Ausztráliában, de még a világon sem még valaki, aki így tudja behúzni a szövetet, mint ő.

– Te jó ég, ezek a ruhák sokkal többről szólnak, mint gondolnánk, nem igaz?

– De igen – helyeselt az anyja. – Sőt, a magam részéről azt gondolom, hogy egy nőnek igenis mindig a legjobb formáját kell hoznia, legyen épp egy garden partyn vagy a saját konyhájában. Ebből a szempontból nem is olyan könnyű jól megválasztani a viseletet – fejtette ki Olive egy bizalmas mosollyal az arcán. – Persze közben borzasztóan szórakoztató is az öltözködés, ettől érezzük magunkat mi, nők, igazán nőnek.

– De honnan tudod, hogy mi áll neked jól?

– Egyszer egy fiatalember azt mondta, sarkantyúvirág-színű a szemem. Ebből arra következtettem, hogy a kék szín biztosan jól áll – mondta Olive nevetve. – De többnyire próba-szerencse kérdése – tette hozzá komolyan. – Mit szólnál ahhoz, ha felpróbálgatnád az én alkalmi ruháimat? A méretükkel nem lesz gond, hiszen majdnem akkora vagy, mint én. Kezdhetnénk a szatén koktélruhámmal, az a te szemedhez tökéletes lesz. Aztán a kék selyemsantung jön! Na gyerünk!

– Te vagy a legeslegjobb anya! – lelkesedett Grace Olive ötletéért, és már pattant is fel a kanapéról, hogy megrohamozza anyja gardróbját. Olive azonban, ahelyett, hogy követte volna, furcsa arckifejezéssel bámult rá, mint aki gondolatban egészen máshol jár.

– Mi az, anya? Valami más ötleted is van?

– Persze, persze... – felelte Olive még mindig elkalandozva.

Grace nem értette, mitől változott meg anyja hangulata ennyire hirtelen.

Párizs, 1948 decembere

Miután a papírokat kitöltötte, Madame Raymonde letette a tollat a kezéből.

– Hamarosan megismeri azt a személyt, aki mindezt lehetővé tette számunkra. De előbb kérem, foglaljon helyet! – mondta ünnepélyesen, és hellyel kínálta Grace-t a krémszínű szófán. – Egy percre most magára kell hagynom, ha nem bánja. Van egy kis dolgom, de ígérem, nem tart soká. Apropó, addig is egy kávét?

– Nem, köszönöm – felelte Grace, mert még nem volt teljesen kibékülve a párizsiak kedvelt fekete főzetével. – Itt várok akkor.

Míg a csendes irodában várakozott, Grace-nek eszébe jutott, ahogy három napja megérkezett Párizsba. Legmelegebb télikabátjába bugyolálva, újonnan kötött kesztyűjében, gyapjúsállal a nyakában lépett le a Calais-ből érkező vonatról a zsúfolt Gare du Nord-ban, maga mögött hagyva az elmúlt néhány zűrzavaros hónapot. Amikor már a lehető legrosszabbul alakultak a dolgai, és elhagyta az utolsó reménysugár is, váratlanul, egyik pillanatról a másikra, egyszerre minden a helyére került. Miközben felidézte magában a szerencsés fordulatot, megszorította a retiküljét, amelyben ott lapult az a bizonyos csodás levél, amely épp tíz héttel ezelőtt érkezett innen, a Christian Dior Divatházból.

Grace, noha egy lelket sem ismert Párizsban, mégsem érezte magát elveszettnek. Sőt, ahogy körülnézett az emberektől nyüzsgő pályaudvaron, örömmel gondolt arra, hogy őt sem ismeri itt senki. Egész eddigi élete célja ez volt, ez az az elkerülhetetlen végzet, amit mindig is sejtett, és most ettől az újra meglelt szabadságtól teste csak úgy bizsergett az életörömtől. Itt most az lehet, aki csak akar, olyan lehetőségek kínálkoznak, amikről Ausztráliában álmodni sem mert. Miután a bőröndjeit busás borravalóért cserébe átadta egy hordárnak, legszívesebben piruettezett volna egyet arra a hangos győzelmi indulóra, ami a lelkében szólt.

Ahogy a taxi kigördült vele a pályaudvarról, Grace felkészítette magát a háború sújtotta város látványára. Legnagyobb meglepetésére azonban a kocsi ablakából nem látott mást, mint a csorbítatlan gyönyörűségében virágzó metropoliszt. Ragyogó boulevard-okat, monumentális kőépületeket, gyönyörűen rendezett parkokat formásra nyírt fákkal, a Notre-Dame kecses tornyát, az aranyló hidat, amely alatt a Szajna örvénylett. A képeslapok nem tudják visszaadni ezt a csodát, ezeket a grandiózus méreteket, ezt a ragyogást!

A háború nyomait először akkor érzékelte, amikor megérkezett a rue Dauphine 25-höz. A megrongálódott festés, a hiányzó zsaludeszkák, a támasztékok, amelyekkel az itt-ott omladozó falakat megtámasztották, első pillantásra csak az épület ódonságára utaló jeleknek látszottak. Volt valami megingathatatlan méltóság abban, ahogy ez a megtépázott épület mégis ott állt, dacolva mindazzal a pusztító erővel, amely a külvilágból áradt felé.

Grace benyomta maga előtt a nehéz faajtót, és rögtön egy kis belső udvaron találta magát. Épp keresztül akart rajta vágni, amikor a semmiből egy vékonyka asszony került elő, és kellemetlenül éles hangon sipákolni kezdett: – Mit keres itt, mademoiselle? Ha szobát szeretne, az most itt nincs! És közlöm, hogy máshol sem fog találni, még mielőtt megkérdezné.

Majd fejét csóválva még hozzátette: – Párizs kérem, betelt! És nem azokkal a szerencsétlen túlélőkkel van tele a város, akik visszatérnének otthonaikba, hanem a mindenhonnan özönlő külföldi népséggel! – Azzal már hátat is fordított, visszasietett a földszinti garzonba, és egy ideges mozdulattal becsapta maga mögött az ajtót, még mielőtt Grace megszólalhatott volna.

A házmesterné visszautasító szavai ellenére Grace úgy döntött, hogy bekopog hozzá. Nem nagyon volt más választása, ráadásul odakint egyre sötétebb és hidegebb lett.

– Elnézést, madame! – próbálta olyan hangosan mondani, hogy azt bent is lehessen hallani – Én csak ma érkeztem ide Ausztráliából, nem ismerek senkit, és nekem azt mondták, hogy erre a címre jöjjek, állítólag foglaltak is szobát a nevemre!

Csend. Majd panaszos macskanyávogás hallatszott, és az ajtó résnyire kinyílt. Aztán egy szép fényes bundájú, kecses macska surrant ki, majd mögötte lassan újra feltűnt a házmesterné sovány alakja. Egyik kezével a kilincset fogta, úgy bámult Grace-re. Hitetlenkedve kérdezte:

– Maga a kenguruk földjéről jött ide? – hangjából valamiféle sóvárgás hallatszott. – Emlékszem, a maguk katonái segítettek nekünk Somme-ban – mondta némileg megenyhülve. – Nos, azonban szállást ettől még továbbra sem tudok adni önnek. Sajnálom.

Az asszony lehajolt a macskáért, aki hangos dorombolásba kezdett gazdája ölében.

– Mindösszesen egyetlen szobám szabad, az pedig egy francia hölgy számára van lefoglalva, várjon csak! – Sarkon fordult, és visszament a lakásba. Fiók zörgését lehetett hallani, aztán a házmesterné papírokkal a kezében ismét megjelent az ajtóban.

– Látja? Tessék, itt van! A szobát egy bizonyos Mademoiselle Dubois nevére foglalták.

– De hiszen az én vagyok! – vágta rá megkönnyebbülve Grace.

– Ez esetben – helyesbített álláspontján a házmesterné egy vállrándítás kíséretében – jöjjön utánam.

Némán rótták a lépcsőket egészen a hatodikig, ahol az asszony megállt, és csípőre tett kézzel megszólalt:

– Nahát, miféle név ez a Dubois egy ausztrálnak?

Brookfield, 1935 januárja

– Fel kell építenünk az új személyiséged! – kezdte Mademoiselle Elise Grace első franciaóráját.

– Tessék? Hogy tetszett mondani? – kérdezte Grace, miközben megállapította, hogy ez a nevelőnő nem éppen olyan, amilyennek képzelte. Se nem öreg, se nem csúnya, se nem ellenszenves. Bár a kisugárzása teljesen más, mint az anyjáé, mégis tagadhatatlanul van benne valami vonzó.

Grace eleinte csalódott volt anyja döntése miatt.

– Ez nem igazság! Én miért nem járhatok iskolába? Úgy volt, hogy elkezdem a Ravenscroftot, Charlotte pedig jövőre jön utánam. Őt miért engedik? Ha ő mehet, én miért nem? – kérdezte anyját szemrehányóan.

Életében először érezte a farmot lehangolónak és nyomasztónak.

– Se város, se új barátok, se Siddy, se semmi érdekes nincs itt!

Olive azzal védekezett, hogy ő csak a legjobbat akarta a lányának.

– A nevelőnő megtanít franciául, gyakorolhatod vele a zongorázást, rajzolást, és sok minden mást is tanulhatsz tőle. Az, hogy Parkes közelebb van, mint Párizs, még nem jelenti azt, hogy ne tudhatnál elkészíteni egy soufflèt tökéletesen, édesem. Hidd el, sokkal jobban jársz, mint a többi lány a városi tanulmányokkal, nem beszélve arról – gondolj csak bele! –, hogy a jövendőbelidnek micsoda főnyeremény leszel!

– Nem érdekel a jövendőbelim, és nem akarok főnyeremény lenni, csak a városban szeretnék tanulni! – feleselt már szinte sírva Grace. Olive úgy csinált, mint aki nem is hallja, lágy hangon folytatta az érvelést:

– Most mondd meg, édesem, mi a fenéért kellene nekünk Sydney, ha itt is mindent meg tudunk neked adni? Ezen a gyönyörű birtokon mindened megvan, beleértve a szüleidet is, akik úgy szeretnek, ahogy senki más. Nem szeretném, hogy elkallódj, mint sok lány, akit felőröl a nagyvárosi élet!

Grace fel volt háborodva, hogy anyja úgy beszél, mintha a városi iskola egyet jelentene a bordélyházzal.

– Nem mindenki megy el innen, sok helyes fiatalember van itt is. Például Osbournék fia, Jack. Ő a Parkes Gimnáziumba jelentkezett, mert így az iskola mellett tud segíteni az apjának a birtokon. Nagyon helyes fiú különben! – folytatta kitartóan az anyja.

Mondhatott bárki bármit, Grace akkor is fogolynak érezte magát, nyakában ezzel az új jövevénnyel, Mademoiselle Elise-zel. A kisasszonynak élénk barna szeme volt, sötétszőke haját franciásan fonta, öltözete egyszerű darabokból állt, amelyeket ugyan ügyesen kombinált, mégsem illett volna bele egyetlen francia divatmagazinba sem.

– Hallgass csak ide, kedvesem! – szólalt meg ismét Mademoiselle Elise, miközben fehér blúzának ujját felhajtotta. – Ha az ember a világ legszebb nyelvén tanul, nem maradhat holmi Woods kisasszony, non, non, non, ma petite, ezt nem engedhetem! – csapta össze tenyerét a nevelőnő. – Mostantól lesz egy új, francia személyiséged is, d’accord? Kezdjük a neveddel! Woods franciául bois. Voilà! Meg is van a francia neved: Mademoiselle Dubois!

Hat héttel később Grace az íróasztalánál ülve jegyzetelt a Mademoiselle Elise által kiválasztott öltözékben, ezúttal egy hattyúszürke ceruzaszoknyában és egy rózsaszín rakott blúzban, amely színben tökéletesen passzolt anyjának különleges rózsáihoz, melyek a komódon egy hosszúkás kristályvázában álltak.

A szobába egy palatáblát is betettek, két polcon könyvek sorakoztak, és a falakat térképek díszítették: Párizsról, Franciaországról, Európáról és Ausztráliáról. A térképeken kívül az Eiffel-tornyot és a Diadalívet ábrázoló képek is lógtak a falon.

– Kezdhetjük? – kérdezte a nevelőnő, majd kinyitotta a könyvét. – Bon. Folytassuk hát a nagyszerű és egyedülálló francia kultúrtörténet tanulmányozását!

Miközben Mademoiselle Elise lelkesen beszélt a Louvre kincseiről, a Champs-Élysées boulevard fasoráról és a Notre-Dame-ról, Grace megpróbált mindent maga elé képzelni.

– A francia főváros másik neve a fények városa, vagy ahogy mi mondjuk: la Ville Lumière. Itt tényleg megvilágosodhat az ember, az biztos! Mindazonáltal Franciaországban számos régió van a fővároson kívül – mutatott a térképre Mademoiselle Elise –, és mindnek sajátos kultúrája no meg jellegzetes konyhája van. Ezt máris első kézből megtapasztalhatod – kacsintott a nevelőnő, majd egy un moment kiáltással kiszaladt a szobából. Kisvártatva egy valóban ízletesnek látszó tállal a kezében jelent meg. Ínycsiklandó, fűszeres illatok csapták meg Grace orrát. A tálon valamiféle mini torta kínálta magát!

– Bon appètit! – rakta elé a süteményt mosolyogva Mademoiselle Elise. – Délicieuse, ugye?

– Merci beaucoup! – válaszolta illendően Grace, majd hozzálátott az ételkölteményhez.

Soha azelőtt nem evett ilyet: élvezettel ízlelgette a különleges karamellizált vajas krémmel körülölelt almaszeleteket. Hirtelen azt kívánta magában, hogy bárcsak apja báránybégetéstől hangos farmja helyett egy francia gyümölcsösben élhetne.

– Ezt a tortát elsőként a Tatin nővérek készítették el – folytatta a tanítást a nevelőnő. – A Loire völgyében éltek, amely az egyik leggazdagabb mezőgazdasági régió az országban, és világszerte híres a tündérmesébe illő cifra kastélyairól, amit mi úgy hívunk, hogy châteaux. Egy nap talán te is eljuthatsz oda! – mondta sóhajtva Mademoiselle Elise.

Grace evés közben figyelmesen hallgatta nevelőnőjének minden szavát. Micsoda különleges lecke!

– Mademoiselle Stèphanie és Caroline egy alkalommal ünnepi desszertet készítettek vendégeik számára, de az alma véletlenül odakapott a cukros vajban. Quel désastre! Most mihez kezdjenek?

Mademoiselle Elise itt egy rövid színpadias szünetet tartott, majd befejezte a történetet:

– Nem nagyon volt idejük gondolkodni, gyorsan kellett cselekedniük. Fogalmuk sem volt, mi fog kisülni belőle, de úgy döntöttek, gyorsan kiszedegetik az almákat egy sütőformába, ráöntik a krémet, és az egészet megsütik. Amikor úgy látták, hogy elkészült, kivették a sütőből és egy tálra borították a pitét. És voilà, a veszedelmet nemhogy elhárították, de ezt a mennyei csodát sikerült megalkotniuk! – mondta a nevelőnő a sütemény maradványaira mutatva, majd jelentőségteljesen Grace-re pillantva még hozzátette: – Mindannyiunk tanulságára szolgálva!

Ötödik fejezet

Parkes, 1939 augusztusa

Grace a színházzá alakított pajta épülete előtt álldogált, amelynek hullámlemez tetejéről visszaverődött a holdfény. A Vízkeresztet nézték meg a helyi amatőr társulat szellemesen újragondolt előadásában. Miközben Jack Osbourne-ra várt, aki italokért állt sorba, Grace fülében még ott csengett a szerelmesek, Olivia és Viola évődő párbeszéde az előadásból: „És mondd, miképp szeret?” – kérdezi Olivia, mire Viola így válaszol: „...könnyben fürdik érted arca … s forrón sóhajt feléd.”*

Noha Grace tudta, hogy Jack sosem lesz ilyen költői, elnézte a fiút, amint kezében a búzasöröket egyensúlyozva keresztülvág a tömegen, és arra gondolt, hogy átható, szenvedélyes barna szeme, ha nem is fürdik érte könnyben, azért elég híven tükrözi érzéseit – ráadásul ez a rajongás mit sem változott az első találkozásuk óta, ami még évekkel ezelőtt Charlotte Fairweatherék teniszpályáján történt.

Azóta útjaik folyton keresztezték egymást: a mezőgazdasági bemutatón, a kilovagolások alkalmával, vagy ha Parkesba kellett menni valamiért, hogy, hogy nem, minduntalan egymásba botlottak. A szülők jóváhagyó, sőt segítő közreműködésével többször is meglátogatták egymást. Grace életében a barátnője hagyta űrt egyre inkább Jack töltötte be. Eleinte a kapcsolatuk tényleg nem volt több barátságnál, az idők során azonban ez a barátság szinte észrevétlenül kezdett átalakulni komolyabb kötődéssé.

Valahányszor Grace nagyobb közösségi eseményen vagy rendezvényen vett részt a szüleivel, ideértve a bálokat, piknikeket vagy teniszbajnokságokat, Jack Osbourne, a gazdag farmercsalád jóképű sarja természetesen szintén a résztvevők között volt. A kívülállók is egyre inkább szétválaszthatatlan párként tekintettek rájuk, akik nyilvánvalóan hosszú, közös jövő előtt állnak.

Pár napja Grace épp akkor sétált el a konyha előtt, ahol Olive és barátnője beszélgetett, amikor Marjorie elragadtatva megjegyezte:

– Ó te jó ég, ez az Osbourne fiú micsoda fogás volt! Azt kell hogy mondjam, remek döntés volt Grace-t itthon tartani!

– Hát hiába, egy jó anya mindig tudja, mi a legjobb a lányának! – válaszolta anyja büszkén, némi önelégültséggel a hangjában, majd hozzátette: – Meggyőződésem, hogy mellette a lányom, hogy is mondjam, kevésbé hajlik majd a kicsapongásra.

Grace el tudta képzelni, hogy Marjorie szemöldökét felvonva nyugtázza a hallottakat.

– Hahó! Hová mered szép szemed világa? – termett előtte Jack, széles mosollyal az arcán. – Mintha valahol messze járnál – nyújtotta át Grace-nek a gyömbéres sört. – No, és hogy tetszett az előadás?

– Hát, a nyelvezete az valami csodálatos, és helyenként fergetegesen szórakoztató is volt, persze kizárt, hogy Shakespeare idejében is így adták volna elő – mondta lelkesen Grace, miközben kortyolt egyet a sörből. – Charlotte remekül játszotta Violát. Jó volt látni őt a színpadon, most, hogy végre hazajött. Ja, és Kev, a postás, akarom mondani, Sir Toby Belch egy igazi őstehetség a színjátszásban – lelkesedett tovább Grace.

– Szerintem meg borzalmas volt – jegyezte meg hűvösen Jack. – Mintha nem volna elég, hogy a darabban amúgy is keverednek a szerepek, nekik muszáj volt úgy összekutyulni mindent, hogy már az elején teljesen elvesztettem a fonalat – mondta, majd az órájára nézett és témát váltott:

– Hűha, Gee, mennünk kéne, Brookfield nem a szomszédban van! – azzal elindult a Ford kupé irányába, amivel érkeztek.

Grace-nek hirtelen összeszorult a gyomra. Nagyon kedvelte Jack társaságát, meg a humorát, de vajon Jack hogy állt ővele? Csak remélni merte, hogy a fiú nem vár túl sokat tőle. Persze az ártatlan kézfogások meg csókok még beleférnek, de mi van, ha Jacknek ez már nem lesz elég? És hát mi másért ragadna meg minden alkalmat, hogy kezével lopva átfogja Grace csípőjét, vagy magához húzva megsimogassa arcát, haját. Grace nyugtalanul gondolt ezekre az intim érintésekre, hiszen őt nem fűtötte ez a fajta vágy, hogy közelebb kerüljön Jackhez.

Egyórányi zötykölődés után Jack váratlanul letérve az útról megállította a kocsit egy bozótosban.

– Miért álltunk meg itt? – kérdezte ajkába harapva Grace.

Az előttük elterülő táj, ahogy az erőteljes holdfényben árnyékot vetettek a fák és bokrok, egyszerre volt sejtelmes és romantikus.

– Csak arra gondoltam, megnézhetnénk a teliholdat. Erről a helyről egészen mesés látvány, nem? – kérdezte Jack, de szemét a hold valóban fenséges fehér korongja helyett inkább Grace arcán és testén legeltette, majd magához húzva a lányt, gyengéden, de határozottan megcsókolta – ezúttal a szokásosnál is hosszabban. Ujjai lassan a lány ruhájának cipzárjához tévedtek, és Grace megborzongott, amikor a ruhája leomlott a válláról. Hirtelen egész testét forró bizsergés járta át, és bár korábban nem vágyott különösebben a fiú közeledésére, ez az érzés pár pillanatra megszüntette benne az ellenállást. Csak amikor Jack hideg ujja a melltartójához ért, akkor söpört végig rajta egy kijózanító, jeges áramlat. Összerezzent, ahogy eszébe jutott az anyjuk által folyamatosan sulykolt szentencia, miszerint a jól nevelt fiatal hölgyeket egyáltalán nem érdekli a szex. És azt is sokszor hallotta felnőtt nőktől, hogy a nő, aki megengedi egy férfinak, hogy vele háljon házasság előtt, az örökre elveszett. És mind közül a legijesztőbb kijelentés: Egy házasságon kívüli gyermek születése lemoshatatlan szégyent hoz anyjára.