Bővített újrakiadás

Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Ágyas és úrnő 1–2., 2017–2018

A szamuráj lánya 1–2., 2018–2019

A szerelem rabszolgái 1–2., 2019–2020

Rizsporos hétköznapok 1–3., 2019–2021

Tök-életlen életek 1–3., 2021–2022

Micsoda anyák voltak (társszerző: Zubor Rozi), 2022

A parfümkészítő (Öt érzék – Illatok), 2022

A királyné ékszerei (A borostyánszemű 1. – bővített újrakiadás), 2023

A kegyencnő intrikái (A borostyánszemű 2   – bővített újrakiadás), 2023

© Budai Lotti, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-57-0

A szimbólummal jelölt személyekhez és helyekhez
tartozó illusztrációkat az olvasó a könyv végében találja.

I. FEJEZET

Nőstény farkasok

Fontainebleau kastélya 1681 márciusának első tavaszi vasárnapján nyomasztó csöndbe burkolódzott. Csak Marianna Viktória keserves zokogása szűrődött ki a folyosóra, ahol a hírekre éhes udvaroncok várakoztak. Végül az ajtóban feltűnt Moreau doktor alakja, mögötte pedig egy ápolónő hozott egy csomagot: egy parányi, lenvászonba burkolt testet.

– Fiú volt – mondta a doktor komoran, mire az összegyűltek közül többen felszisszentek. A Dauphine alig egy éve ment hozzá a trónörököshöz, de már harmadjára vetélt el, és a rosszmájú udvaroncok keltette pletyka, miszerint Marianna Viktória képtelen egészséges gyermek kihordására, már szárnyra kapott az Udvarban. Amint a doktor és az ápolónő eltűntek a terem végében, meg is indult a sutyorgás. Louise de Morainville, Lavardin márkinője, aki közvetlenül az ajtó mellett állt, látta, ahogyan a sokaságon végigsöpör az elégedetlenkedő pusmogás, akár a szellő a búzamezőn. Végül nem messze tőle mademoiselle de Châteautiers – a Madame udvarhölgye, akit azért küldtek, hogy az orléans-i hercegi pár részére híreket vigyen – d’Effiat márkihoz, a Monsieur főlovászához fordult, és fennhangon így szólt:

– Amilyen ronda szegény, nem csoda, hogy nem tud szülni. Képzelje csak el, micsoda szörnyszülött bújna elő abból a torz teremtésből! Hisz látja, a természet sem engedi, hogy az ilyen szaporodjék…

Louise egy pillanat alatt az udvarhölgy előtt termett, és pofon vágta.

– Kegyetlen perszóna! – kiáltott rá. – Teszek róla, hogy az istentelen beszéde a király fülébe is eljusson!

Majd mielőtt akár Châteautiers kisasszony, akár d’Effiat márki felocsúdhatott volna a döbbenetből, Louise, Christine de Lislebonne-t maga után húzva, a Dauphine hálószobája felé vette az irányt.

– Nem fél, hogy ezért megbüntetik? – kérdezte a megilletődött lány. – Ez a Châteautiers bosszúszomjas teremtés, biztosan jelenti az úrnőjének az esetet.

– Ugyan! – legyintett Louise. – A Madame szereti a Dauphine-t. Ha a fülébe jutna, amit ez a viperanyelvű nőszemély mondott róla, ő maga keverne le neki egy újabb pofont. Különben is… sosem állhattam ezt a mademoiselle de Châteautiers-t. Amerre csak jár, vitát és ellenségeskedést szít. Nem csoda, hogy úgy megértik egymást d’Effiat-val… De most legalább megkapta a magáét.

Marianna Viktória szobájába lépve a lány torka elszorult a látványtól. A tisztára cserélt lepedők alatt kuporgó Dauphine olyan törékenynek és védtelennek tűnt, mint egy kismadár. Louise az ágya mellé térdelt és megcsókolta a kezét, mire Marianna Viktória lassan felé fordította könnyektől felpüffedt arcát. [1].

– Ön az, Lavardin? Látja, megmondtam, hogy így lesz. Most sem sikerült… Pedig már az ötödik hónapban jártam. Immár biztos, hogy bennem van a hiba.

– Fenség… könyörgök, ne gyötörje magát! Az Úr akarata volt, hogy ez a gyermek nem jöhetett a világra, nem az ön hibája, ami történt.

– De ők nem így gondolják. – Marianna Viktória az ajtóra pillantott, amely mögött az udvaroncok nyüzsögtek.

– Most ne törődjön senkivel és semmivel, csak azzal, hogy megerősödjék – felelte Louise a fejét rázva. – Meglátja, újra megfogan majd, és ha Isten is úgy akarja, egészséges trónörökösnek fog életet adni. Ha lenne is itt bárki, aki fenségedet hibáztatná a történtekért, akkor keservesen megbánja majd a szavait, higgyen nekem.

– Drága Lavardin…! – suttogta a Dauphine, és megsimogatta az előtte térdelő Louise haját. – Bárcsak én is ilyen derűlátó lehetnék, mint ön!

– Ön csakugyan nagyon optimista, madame de Lavardin! Bár én is osztozhatnék a vérmes reményeiben!

A szobába ekkor lépett be a király és Lajos trónörökös, de a megjegyzés nem tőlük származott, hanem a nyomukban érkező Conti hercegnétől. [2]. Ő volt Lajos király La Vallière hercegnővel folytatott viszonyából született lánya, Marie Anne de Bourbon, akit apja törvényesített, és nemrégiben hozzáadott Conti királyi vérből való hercegéhez. Amitől az amúgy is rátarti hölgy csak még inkább fenn hordta az orrát.

– Sajnos úgy tűnik, a bizakodásuk igencsak alaptalan… – folytatta a hercegné álságos sajnálkozással. – Szegény húgom! Szörnyen gyötörheti a lelkiismeret, amiért képtelen az országnak trónörököst adni.

Louise dühösen mérte végig Conti hercegnét. A szép Marie Anne azóta áskálódott a Dauphine ellen, hogy az megérkezett az udvarba. A hercegné rajongásig szerette fivérét, és irigy volt arra a figyelemre és kedvességre, amit a trónörökös kezdetben felesége iránt tanúsított. Azonban egy balszerencsés szóváltás után a kezdeti ellenszenv heves gyűlöletbe fordult át. Marianna Viktória, akit sógornője folyamatosan cukkolt előnytelen külseje miatt, egy nap megelégelte a dolgot, és így vágott vissza: „Bár lennék én is házasságtörés gyümölcse, akkor én is olyan szép lehetnék, mint ön!” Ugyan a nézet, miszerint a házasságon kívül született gyermekek szebbek, mint a megszentelt frigyből származóak, közkeletű volt, ám a büszke Marie Anne, aki előtt tilos volt fogantatása körülményeit felemlegetni, mélységesen a szívére vette a dolgot. Ezután még inkább feljogosítva érezte magát a nyílt hadviselésre. Szemmel láthatóan már készen is állt az újabb rohamra, de a király szigorú tekintete belé fojtotta a további megjegyzéseket.

Miután a hölgyek felemelkedtek térdhajtásukból, Lajos az ágyhoz lépett, és meleg hangon így szólt:

– Ne is hallgasson a hercegnére, leányom! Hamarosan erőre kap, és biztos vagyok benne, hogy egy nap teljesíteni tudja a kötelességét, mellyel a koronának tartozik. Felséges édesanyánk, Isten nyugosztalja, húsz évig várt a gyermekáldásra, de a gondviselés végül kegyes volt a dinasztiánkhoz. Legyen ön is türelemmel!

– Ez önre is vonatkozik, fivérem! – kottyantott közbe Conti hercegné. – Nem hinném, hogy egy ideig tanácsos volna a közeledésével zaklatnia a feleségét, hisz annak úgyis csak újabb vetélés lenne a vége…

– Azt hiszem, ennek megítélését hagyjuk az orvosokra! – mondta a király összevont szemöldökkel, majd a fiára pillantott: – Lajos, ön nem is üdvözli a hitvesét?

A Monseigneur fújtatott egyet, majd karikalábain odadöcögött felesége ágyához, és csókot nyomott a homlokára. A Dauphine férje keze után nyúlt, de Conti hercegné anélkül, hogy sógornőjére egyetlen pillantást is vetett volna, belekarolt fivérébe és kivezette a szobából, miközben folyamatosan a fülébe sutyorgott.

A király fejét csóválva nézett a fia után és motyogott valamit, ami leginkább úgy hangzott, hogy „reménytelen eset”.

– Ne bánkódjon miatta, leányom! – fordult végül Marianna Viktóriához. – A gyász feledtette vele a figyelmességet, amivel a hitvesének tartozik. Hamarosan észhez tér majd.

A trónörökös felesége könnybe lábadt szemmel nézett a férje után, de összeszedte magát, és halkan így felelt apósának:

– Amíg királyom jóindulatát bírhatom, addig megküzdök minden nehézséggel.

– Ez sosem volt és sosem lesz másképp – felelte Lajos gyöngéden, majd kezet csókolt menyének, és ő is elhagyta a hálótermet.

Moreau doktor altatóval kevert meleg tejet hozott betegének, és miután a Dauphine álomba merült, a kísérete magára hagyta – leszámítva a szép mademoiselle la Force-ot, aki vállalta, hogy vele marad.

– Tudom, hogy mellette szeretne maradni, madame de Lavardin – mondta la Force –, de inkább pihenjen le egy időre. Nem hiszem, hogy a fenséges asszony éjszaka tud majd aludni, és úgyis magáért fog küldetni.

– Igaza van, Louise – bólogatott Christine. – Készüljön föl rá, hogy egész éjjel német regényekből kell felolvasnia, mint annyiszor, amikor a Dauphine-ra rátört a boldogtalanság.

Ahogy lakrészük felé tartottak, Louise így szólt a barátnőjéhez:

– Igazán kedves mademoiselle la Force-tól, hogy így a szívén viseli a fenséges asszony sorsát. Sosem vettem észre, hogy ennyire kötődne hozzá.

Christine azonban csak ciccegett.

– Mi az? – kérdezte Louise.

– Ha engem kérdez, lelkiismeret-furdalása van, ennyi az egész.

– Ugyan miért?

– Ön még nem hallotta? Azt rebesgetik, már több hete titkos viszonyt folytat a trónörökössel!

Louise megtorpant.

– Hogyan?! Az nem lehet! Hogy mademoiselle la Force, ez a végtelenül finom és büszke teremtés és ez a pufók, otromba alak, akiben annyi gyöngédség sincs, mint egy… egy… bádogvödörben?

– Ahogy mondom. Különben pedig nem értem a csodálkozását. Lehet, hogy a Dauphine egy otromba alak, de mégiscsak ő a trón örököse, és ez azért igen vonzóvá teheti egy hölgy szemében.

– És hogy tudják ezt ennyi ideje titokban tartani?

– Nem fogja kitalálni: annak a vén Montchevreuil-nek a segítségével. Marie-Armande de Rambures tegnap éjjel látta, hogy a saját szobája előtt mászkál föl és le, mint aki attól tart, rajtakapják valamin. Aztán tudja, milyen Marie-Armande! Folyton kíváncsi. Kileste, amint fél óra múltán a trónörökös kilopakodott a szobából. Nem sokkal utána pedig la Force is felbukkant.

– Azt akarja mondani, hogy madame de Montchevreuil, akinek az lenne a dolga, hogy vigyázza a hajadon udvarhölgyek erényét, a saját szobájában szervez nekik pásztorórákat a trónörökössel? Megáll az eszem!

– Bizony. Kértem Marie-Armande-t, hogy ne említse senkinek az esetet. Megesküdött rá, hogy tartja a száját, szóval ma reggelre már mindenki erről beszélt. Gusztustalan ez az ügy. Ráadásul la Force két hét múlva hozzámegy a fiatal du Roure lovaghoz, aki nem sejt semmit, mindemellett fülig szerelmes a kisasszonyba. Borzalmas, hogy egyeseknek semmi sem szent…!

Louise nem felelt, minthogy Christine sopánkodását az Udvarban uralkodó laza erkölcsök felett meglehetősen képmutatónak érezte. Így csak ennyit mondott:

– Mindenképpen meg kell akadályoznunk, hogy ez a pletyka eljusson a Dauphine fülébe! Szegény, amilyen lelkiállapotban van, még egy csapást nem viselne el!

– Attól tartok, Lady Hamilton és madame de Montchevreuil tenni fognak róla, hogy ne maradjon előtte titok ez az affér. Hacsak nem kíván az úrnőnk küszöbén éjszakázni, hogy elzárja attól a két nőszemélytől, aligha tudja megakadályozni, hogy megtudja férje hűtlenkedését… Annál is inkább, hogy a pletyka ezúttal igaz is.

– Montchevreuil és Hamilton… Ó, hogy gyűlölőm azt a két megátalkodott némbert! – fakadt ki Louise. – Amióta a Dauphine megérkezett hozzánk, mással sincsenek elfoglalva, mint hogy éket verjenek közé és a férje közé. Pedig milyen szépen megvoltak az elején! Esküdni mernék rá, hogy Őfensége még szerette is a feleségét. De ez a két bajkeverő gondoskodott róla, hogy a legnevetségesebb udvari pletyka se maradjon rejtve az úrnőnk elől… Mindenről beszámolnak neki: hogy milyen gonosz megjegyzést tettek a külsejére, hogy ki milyen gúnynevet aggatott rá, no és persze, az összes hazug pletykát arról, hogy a férje éppen melyik udvarhölgyével enyeleg!

– Gondolja, hogy egészen idáig ezek a híresztelések valóban alaptalanok voltak? – kérdezte Christine, kihasználva, hogy Louise egy lélegzetvételnyi szünetet tartott.

– Meggyőződésem, hogy a la Force-kalandig a Dauphin hű maradt a feleségéhez. Hamilton és Conti hercegné persze igyekeztek összeboronálni különféle nőcskékkel, és úgy tűnik, most, hogy Montchevreuil is beállt a kerítőnők sorába, végre célt értek. Szegény asszonyom!… A sok gyalázatos pletyka úgy kikezdte az egyébként is törékeny önbizalmát, hogy hét számra ki sem dugja az orrát a szobájából. Különösen a levél esete óta.

Az ősszel történt ugyanis, hogy a Dauphine egy levelet talált az íróasztala fiókjában, melyet a férje írt a felesége egyik udvarhölgyéhez, mademoiselle de Lavalhoz, azért könyörögve, hogy a hölgy adjon neki találkát. A kézírás némelyest még hasonlított is a trónörökösére, azonban az író olyan szóvirágokkal és érzelmes ömlengésekkel szólította meg a címzettet, hogy az aligha származhatott a szófukar Lajostól. Csakhogy ezt hiába bizonygatták Őfenségének, az lelkileg teljesen összetört. Ekkor veszítette el második gyermekét is.

– Biztos vagyok benne, hogy az az átkozott levél is Hamiltontól vagy Montchevreuil-től származott – folytatta Louise. – De istenemre mondom, ha ezt a la Force-ügyet is tőlük tudja meg, azt megkeserülik! Egyenesen a királynál fogom bepanaszolni őket.

– Pedig jobban tenné, ha vigyázna ezzel a Hamilton nőszeméllyel, Louise – mondta Christine. – Valahányszor a mézesmázas köntösbe bugyolált gonoszságait susogja az úrnő fülébe, maga úgy veti magát közéjük, mint egy anyatigris. Az az igazság, hogy túlságosan nyílt háborút folytat ellene. Jobban kéne vigyáznia vele. Mindketten tudjuk, milyen gátlástalan nőszemély.

– Márpedig én nem félek tőle! Egyedül az bánt, hogy a csatározásainknak is a Dauphine issza meg a levét. A végtelen jóságában elhiszi, hogy Hamilton csak a javát akarja, és hogy puszta jóindulatból tájékoztatja a háta mögött terjedő pletykákról.

– Amiknek a java része tőle származik… Vagy a jó Conti hercegnétől.

– Conti hercegné!… – morgott Louise. – Hogy tud ennyi gonoszság rejleni egy ilyen fiatal lélekben! Pontosan tudom, hogy ő terjeszti széltében-hosszában, hogy az úrnőnk meddő. Sőt, más egyebet is… Hogy a teste tele van rusnya szeplőkkel és szemölcsökkel, ezért szegény fivérének valósággal erőszakot kell tennie magán, amikor a feleségéhez közeledik. És hogy nem csoda, ha sosem fog örököst szülni az országnak, ha egyszer olyan ronda, hogy a tulajdon férje sem hajlandó a magáévá tenni! Arcátlan hazugság…

A lány érezte, hogy az indulat egészen eluralkodik rajta. Nem először fordult elő, hogy az Udvar bajkeverői felbosszantották, de az utóbbi időkben egyre nehezebben viselte az intrikus légkört. Szabadulnia kellett.

– Bocsásson meg, Christine, de szükségem van egy kis friss levegőre – torpant meg hirtelen. – A vacsoránál találkozunk.

– Ahogy gondolja… – motyogta Christine barátnője futólépésben távolodó alakja után nézve.

Louise-nak mindössze egy lehetősége volt, ha ki akarta szellőztetni a fejét: a lovaglás. Ez volt az egyetlen előnye annak, hogy az Udvar, a korai tavaszra tekintettel, már március eleje óta Fontainebleau-ban tartózkodott: bármikor nyeregbe pattanhatott, és a karnyújtásnyira fekvő, vadregényes erdő pillanatok alatt össze is zárult mögötte. Csakhogy a fontainebleau-i tartózkodás azt is jelentette, hogy az elkövetkezendő hónapokban csak néhány rövidke kimenő erejéig láthatja kisfiát, és ez borzasztóan fájt neki. Henry lassan kétéves lesz, és pompás kis legénnyé kezdett cseperedni. Az első szava is elhagyta már az ajkát, csakhogy az nem „mama” volt, hanem „Magi”… azaz Marguerite. Marguerite Duron, Louise egykori, illiers-beli komornája, aki most a gyerekének dajkája volt. A lány természetesen égett a vágytól, hogy otthagyhassa a szolgálatot és szeretteivel élhessen, és annak, hogy ezt még nem tette meg, egyetlen oka volt: a Dauphine. Marianna Viktória már megérkezésekor a szívébe zárta Louise de Lavardint – és az érzés kölcsönös volt. Sőt! Louise olyan elkötelezettséget érzett úrnője iránt, mint amit annak idején Montespan asszony iránt sohasem.

Azóta, hogy német ajkú udvartartásának utolsó tagjai is visszatértek Münchenbe, a bajor földről érkezett kis hercegnő tucatszor elmondta már Louise-nak – talán épp azért, mert érezte, a lány mennyire nem kedveli a francia Udvart –, hogy megszakadna a szíve, ha ő is elhagyná, és neki végképp egyedül kellene boldogulnia a franciák intrikái között.

Pedig Marianna Viktória új élete igazán ígéretesen kezdődött. Ő nem az a sarokban megbúvó szürke kis egér volt, akire az udvaroncok a személyében számítottak. Ők úgy vélték, egy olyan Udvarnál, ahol a szépség uralkodott mindenekfelett, egy ilyen csúnyácska hercegnő csöndben meghúzza majd magát, esetleg időnként világra hoz egy-egy gyermeket. De nem így történt. A Dauphine nemcsak okos volt és szellemes, de mindezen erényeit a nagyvilág elé is tárta. Legnagyobb rajongója maga a király volt, aki megunta idősödő szeretői csatározásait, és ehelyett menye ártatlan társaságában múlatta az időt, akinek éles esze és virgonc humora mindig jókedvre derítette. Marianna Viktória kiváló táncos és lovas volt, verseket írt, melyeket felolvasóesteken mutattak be, kifogástalan hárfajátékával házi hangversenyek hallgatóit nyűgözte le, emellett ügyesen festett fára és vászonra is – képeiből maga a király szervezett egy kisebb tárlatot. Az érkezését követő tavasznak és nyárnak ő volt a királynője, ugyanúgy, mint Angélique de Fontanges az azt megelőzőnek. Szonettek, színdarabok, balettek születtek neki címezve, minden pikniknek, bálnak és fogadásnak ő volt a középpontja, és a kis hercegnő talán soha életében nem volt még olyan boldog, mint az érkezését követő néhány hónapban. Természetesen Conti hercegné, Montespan márkiné és a többi ambiciózus palotabeli hölgy nem nézhette tétlenül az új csillag töretlen emelkedését, és mikor ősszel a hercegnő másodszor is elvetélt, mozgásba lendültek a rosszindulat kerekei. Ahogy telt az idő, a Dauphine önbecsülése mind apróbbra és apróbbra zsugorodott. Régi életereje elhagyta, és mind gyakrabban törtek rá melankólikus rohamok, melyekből Louise minden igyekezte ellenére sem tudta kirángatni úrnőjét. A legrosszabb azonban az volt, hogy nemigen akadt, aki segítségére lett volna ebben a harcban.

Igaz ugyan, hogy Christine de Lislebonne sosem vétett a Dauphine ellen, de a Charlotte Hamiltonnal és a kapafogú Montchevreuil-jel való nyílt csatározáshoz túlságosan is tartott a két asszonytól. Ezenkívül pedig nem sok érdeke fűződött ahhoz, hogy úrnője megvédelmezésére pazarolja az energiát. Christine-t ugyanis egészen más kötötte le – mint azt Louise néhány hónappal a Dauphine érkezése után maga is felfedezte. Azon az estén a Szerelem diadala című balettet mutatták be, amit Lully és Quinoult komponáltak a Dauphine tiszteletére, mégpedig a fontainebleau-i kert egyik legvarázslatosabb helyén: egy forrás mellett nyíló hatalmas sziklabarlangban. A csarnoknak páratlan volt az akusztikája, viszont roppant meleg is volt odabent, és a súlyos parfümöktől illatozó hölgyek nem győzték legyezni magukat.

Louise egy óra múltán úgy érezte, megfullad, ha nem mehet ki a friss levegőre. A szellőtől borzolt kertben sétára indult, és nemsokára átért a szikla túloldalára, ahol további kis hasadékok nyíltak, legtöbbjét ókori istenek fehér márvány alakjai foglalták el. Egyszer csak női sírás hangjaira lett figyelmes, és a telihold fényében hamarosan észre is vett egy bokor tövében sírdogáló alakot. Mikor közelebb ért, felfedezte benne d’Arpajon hercegnét, a vonzó d’Arpajon herceg alig tizenhét éves feleségét, akinek egy héttel azelőtt ülték az esküvőjét a király jelenlétében. Louise leguggolt a pityergő fiatalasszony mellé, hanem hiába próbálta faggatni kétségbeesése okáról, az egy szót sem bírt kinyögni a felindultságtól. Végül elcsendesedett, és reszkető ujjaival az egyik hasadék felé mutatott, melyben egy Hermész-szobor állt, és amely mögül Louise hangokat hallott kiszűrődni: két ember szerelmeskedésének félreismerhetetlen sóhajait. Nem sokkal később évődő kuncogás hallatszott, és a hasadék rejtekéből előbukkant a negyvenes éveiben járó herceg, méghozzá a zilált ruházatú, de felettébb jókedvű Christine-nel az oldalán. A páros nem vette észre a bokrok takarásában kuporgó két nőt, és mikor eltűntek a szemük elől, a kis hercegné szó nélkül futásnak eredt, hogy máshol sírhassa ki a bánatát. Louise nem faggatta az esetről Christine-t, és megfogadta azt is, hogy nem fog ítélkezni, mivelhogy a körülményeket sem ismerheti teljes egészükben. Ekkor még elhitette magával, hogy Lislebonne kisasszony szíve talán szerelemre gyulladt a nős herceg iránt, de ahogy telt az idő, egyre több affér és egyre több férfi tanúsíthatta, hogy d’Esternay hercegnéjének igaza lehetett az udvarhölgy erkölcseit illetően. De ez még nem változatott a tényen, hogy Louise-nak rajta kívül nem volt más barátnője. D’Esternay-éket, akikben Louise még szövetségesekre lelhetett volna, kénytelen volt az utóbbi időkben nélkülözni. Marie hazaköltözött a frissen felújított d’Esternay-kastélyba, ahová az újonnan kárpitozott falak és aranyozott bútorok közé hamarosan beállítottak egy bölcsőt is, melyben a leendő d’Esternay herceg, Armand de Mont-Falaise ringatózott békésen. Anselme édesanyja élete legszebb pillanataként élhette meg, hogy unokáját karjában tarthatta – és ezáltal végképp meggyőződhetett arról, hogy fia a „természet helyes útjára lépett” –, majd nem sokkal ezután örökre le is hunyta szemeit. Anselme pedig mindenki meglepetésére örömét lelte a vidéki földesúr szerepében. Mind több időt töltött családja körében, a fővárosba vagy az Udvarba csak hébe-hóba látogatott el. Saint-germaini házát is eladta Louise-nak, méghozzá igazán baráti áron.

Így aztán Lavardin márkinője még sosem érezte magát olyan magányosnak, mint az elmúlt hónapokban.

Bár a Dauphine-en és Christine-en kívül volt még egy személy, akihez szorosabb szálak fűzték, ez pedig nem volt más, mint Gilles apó, akit, ha csak tehette, meglátogatott, mikor Fontainebleau-ban időztek. Louise gyakran érezte úgy, hogy ez az öregember az egyetlen becsületes és tiszta jellem több mérföldes körzetben, és jólesett időről időre megmerítkeznie egyszerű, de bölcs szavaiban. A Henry világra jövetelét követő tragikus események miatt Louise nem tudta meglátogatni az öreg erdőkerülőt, mint ahogyan azt annak idején megígérte, viszont nem is feledkezett meg róla. Kérésére Bréviaires gróf titkára, a Morainville szülők temetése után beállított Gilles Chandonhoz. Hintaját egy szekér követte, megpakolva minden földi jóval, amire egy erdei magányban éldegélő öregembernek szüksége lehet, különösen télvíz idején. Miközben két inas lepakolta a több akó vouvray-i borból, füstölt sonkából, kerek sajtból, egy ketrecre való fiatal csirkéből, két hízóból, rengeteg tűzifából és szőrméből álló ajándékot, az öreg nem győzött tiltakozni.

– Madame Louise tudta, hogy pénzt nem lenne hajlandó elfogadni – mondta a titkár –, de nehéz napokon van túl. Boldoggá tenné a tudat, hogy ön elfogadta az ajándékait.

Gilles apó végül beadta a derekát, és azon a télen egyetlen pillanatig sem kellett aggódnia kandallója melege vagy az éléstára miatt.

Louise ezt követően is mindig vitt magával valamilyen apróságot, ha felkereste az öregurat. Az elmúlt ősszel, mielőtt az udvartartás visszahurcolkodott volna a Louvre-ba, egy bozontos kiskutyával állított be öreg barátjához. Bréviaires gróf lovászának kutyája ugyanis akkoriban kölykezett le, és a lány elkérte az egyik kis jószágot, hogy társaságul szolgáljon az egykori erdésznek, amíg ő a telet a városban tölti.

Louise-t most ez a borzas fekete jószág üdvözölte elsőként, boldog csaholással.

– Ej, hát hova tűntél, Fripon? – hangzott az apó elégedetlenkedése.

A ház mögül ekkor előkerült az öregember is, egyik kezében egy félig megkopasztott csirkével. Mikor meglátta Louise-t, rögtön felderült az arca, és a háta mögé rejtette a csirkét.

– Fripon?{1} Szóval Friponnak hívnak? De megnőttél ősz óta! Hanem, Gilles apó, mivel érdemelte ki ez a kis jószág a nevét? – kérdezte vidáman a lány.

– Hát azzal, kisasszonykám, hogy komisz kis kobold ez! Mindent elás és feltúr, no meg elrejt. A minap órákon át kerestem a pipámat. Hát nem a párnám alá rejtette ez a kis mihaszna.

– De azért remélem, túl sok bosszúságot nem okoz… – jegyezte meg ijedten Louise. – Vagy talán haragszik, amiért ide hoztam?

Fripon kilógó nyelvvel vidáman csaholt, hol az egyik, hol a másik félre tekintve, mint aki tudja, hogy róla van szó.

– Haragudni, én? – kérdezte megenyhülve az öreg. – Hisz már aludni sem bírnék, ha nem hortyogna az ágyam mellett a pokrócon. Amúgy meg eleven az igaz, de okos is. Sosem bántja a jószágot, csak kergeti néha. Főleg a csirkét persze… Hanem én csak fecsegek itt, ahelyett, hogy tisztességgel üdvözölném! Pedig vártam ám már a kisasszonyt, mióta meghallottam, hogy a király visszatért a kastélyba.

– Jöttem is volna előbb, elhiheti Gilles bácsi… de az asszonyom nemigen tud nélkülözni mostanság. Viszont a pipájáról jut eszembe…! Hoztam most is valamit.

Louise egy barna vászonzacskót nyújtott az apó felé, az pedig élvezettel szagolt bele.

– Tyű, micsoda dohány! Alighanem spanyol lesz.

Miután beléptek a házba, Louise letelepedett a fényesre súrolt tölgyfa asztalhoz. Miközben egy bögre meleg tejet kortyolgatott, Gilles apó pipára gyújtott. Beszélgetni kezdtek, és egy idő után a Dauphine-re terelődött a szó. Louise elmesélte, hogy szegény hercegnő megint elvesztette egy gyermekét, és hogy mennyire magába roskadt emiatt. Az apó azt mondta, imádkozni fog érte.

– Hanem a kis hercegnő még mindig olyan boldogtalan, ahogyan legutóbb mesélte? – kérdezte aztán.

– Sőt, Gilles apó, a helyzet azóta sokkalta rosszabb. Nagyon magányos szegényke itt minálunk.

– Hát a férje? A trónörökös talán nem törődik vele?

– Nem mondanám, hogy túl lelkiismeretes férj lenne.

– Hát, az alapján, amit halottam, az ifjú Lajos nem sok mindenben ütött az apjára, aki pedig igazán figyelmes gavallér hírében áll…

– Tudja, Gilles bácsi, a legnagyobb baj talán nem is a trónörökössel lenne. A Dauphine-nek az udvarhölgyei között akadnak a legnagyobb ellenségei. Ők keserítik meg az életét.

Louise egyébként gyakran számolt be Gilles apónak az udvarbeli eseményekről. No nem mintha pletykálkodni akart volna. Egyszerűen csak jólesett kiadnia magából a sok keserűséget, mely olykor felgyülemlett benne. Az öregúr pedig a maga józanságával olyankor hasznos tanácsokkal is tudott szolgálni az udvarhölgynek. Gilles apó most is valamiféle megoldáson törte a fejét.

– Hm… – hümmögte. – Hát az udvarhölgyek között annak Richelieu hercegnének kellene rendet csapnia, nem-e? Hisz ő vezeti a fenséges asszony háztartását, neki kéne kordában tartania azokat a nőszemélyeket.

– Hát pedig nem teszi…

– Hogyhogy? Olyan szépeket mondott róla a kisasszonyka… Ahogy elmesélte, igazán jólelkű asszony lehet. Beszélhetne vele…

– A hercegné valóban jólelkű teremtés, csakhogy amióta elvesztette a két fiát, a két szeme fényét, nem önmaga többé. A múlt ősszel egymás után haltak meg vérhasban, mely a király seregében pusztított.

– Ez szomorú! Meg kell hagyni, csakugyan komisz őszünk volt. Nem csoda, hogy felütötte a fejét a betegség a katonák soraiban.

– Igen… És a szegény hercegnét teljesen maga alá temette a gyász. Ez a mindig tiszta, ápolt és pedáns asszony ma már a saját külsejét is elhanyagolja, nemhogy a pozíciójával járó kötelességeit…

– Hm… És Maintenon márkinő? Azt mondják, igen kedves és jámbor asszonyság az is, a király is igen kedveli. Nem tudna tenni valamit a fenséges asszony érdekében?

No igen, Maintenon asszony! Ő biztosan tudott volna hatni a két fő bajkeverőre, ha akart volna. Montchevreuil – bármily érthetetlen volt is ez Louise számára – régi barátnője volt a márkinőnek, bizonyára hallgatott volna rá. Ami pedig Lady Hamiltont illeti, a márkinő őt kifejezetten nem szívelte, erről Louise szentül meg volt győződve. Így aztán nyugodt lélekkel a körmére nézhetett volna a két asszonynak. Egyébként Louise, aki már több mint egy éve élt a szoros közelségében, maga is megtapasztalhatta, hogy Maintenon valóban nem volt az a bigott kékharisnya, akinek az ellenlábasai láttatni akarták. Egy kifejezetten barátságos, jó szándékú, vallásos asszony volt, aki maga is megszerette a kis Dauphine-t. Éppen ezért volt Louise számára érthetetlen, miért huny szemet olyan készségesen Lady Hamilton és Montchevreuil márkiné komiszságai fölött. A lány ugyanis hiába kérte több ízben is, segítsen megakadályozni, hogy ez a két asszony tönkretegye a szegény Dauphine egyébként is gyenge idegeit, Maintenon nem lépett semmit az ügyben.

– Biztos vagyok benne, hogy ők is a legjobbat akarják az úrnőnknek, akárcsak ön meg én – válaszolta mindig. – Különben is, hogyan hathatnék én rájuk, mikor és miről beszéljenek az úrnőjükkel?

Louise tudta, hogy ez csak mellébeszélés. Ekkorra ugyanis már nem volt olyasmi, amit a márkinő ne érhetett volna el, olyannyira kiteljesedett a hatalma az uralkodó fölött. Igaz ugyan, hogy Montespan asszony továbbra is az Udvarban élt, és hivatalosan még mindig ő volt a király szeretője, de a jelenlétére Lajos mind kevésbé tartott igényt. Annál inkább ragaszkodott Maintenon asszony társaságához, aki naphosszat el sem mozdult mellőle, és úgy kezdték emlegetni „a király fekete árnyéka”. Nyúlánk, szaténruhás alakja ugyanis szinte mindenhol felbukkant az uralkodó mögött, vadászatokon, sétákon, de még akkor is, amikor a minisztereit vagy a külföldi követeit fogadta. Legújabb hódolója azonban meglepő módon nem volt más, mint maga a királyné, aki több okból is lekötelezettje volt „a kedves jó Maintenonnak” – ahogyan nevezte. Egyrészt Mária Terézia hálás volt a márkinőnek, amiért sikerült leválasztania a királyról Montespan asszonyt, aki miatt oly sokat szenvedett az évek alatt, másrészt még arra is rávette az uralkodót, hogy annak ellenére keresse fel időről időre hitvese hálószobáját, hogy az már túl volt fogamzóképes évein. Nem csoda hát, hogy a fülig szerelmes asszony lekötelezve érezte magát saját hitvese szeretőjének.

Ami azt illeti, Louise éppolyan hálás lehetett Maintenon asszonynak, mint a királyné, csakhogy pontosan ellenkező okból: a királynak már hosszú ideje eszébe sem jutott tenni a szépet Lavardin márkinőjének. Maintenon asszony hathatós közreműködésének hála ugyanis a király, nem sokkal a Dauphine érkezése után, végleg felhagyott azzal, hogy Louise felé közeledjen, aminek az teljes szívéből örült. Sőt, úgy tűnt, a gáláns kalandok kora végleg lejárt. XIV. Lajos már több időt szentelt az imának és a lelkigyakorlatoknak, mint a báloknak és a szórakozásnak, és ez egyértelműen madame de Maintenon közreműködésének az eredménye volt. A márkinőt tehát éppen eléggé lefoglalta, hogy Őfelsége lelki üdvét védelmezze és távol tartsa őt a fiatal udvarhölgyek hajkurászásától, semhogy a szegény kis trónörökösné lelkivilágával foglalkozzék.

Ezeket a játszmákat persze Louise nem kötötte Gilles apó orrára. Ő is, mint a nép legtöbb egyszerű gyermeke, álmában sem gondolta volna, micsoda intrikák és áskálódások színhelye a király hálószobája, és Louise nem akarta szétzúzni az öreg a „jó Lajos királyról” alkotott illúzióit. Úgyhogy Gilles Maintenon asszonnyal kapcsolatos kérdésére csak kitérőleg felelt, és ezután nem is időzött már sokáig az erdészlakban.

Ahogy nyeregbe szállt, arra gondolt, milyen jó is, hogy Gilles Chandon háza ilyen távol esik a kastélytól: így legalább lesz még egy szabad órácskája, amíg nem kell elviselnie egyetlen bosszantó udvaronc képmutató társaságát sem.

Csakhogy pár lépés után, egy ismerős alak toppant elé, ugyancsak lovon.

– Nohát, madame de Lavardin! – szólt William Harvey. – Úgy látszik, a mi sorsunk az, hogy mindig egy erdő közepén fussunk össze. Üdítő volna egyszer már a kastélyon belül is szót váltanunk.

Ez nem lehet igaz! – fortyogott magában Louise. Az utolsó dolog, amire vágyott, az ennek az utálatos angolnak a társasága volt.

Azóta nem állt szóba a férfival, hogy az otrombán megsértette a chalon-sur-marne-i utazás során, mely emlék még mindig tüskeként élt benne. Szerencsére egy ideje már nem kellett elviselnie az angol gunyoros mosolyát: múlt nyáron a király megkérte Harvey-t, hogy kísérje el a francia küldöttséget az Ottomán Birodalom szultánjához, IV. Mehmedhez. A férfi egész gyermekkorát Isztambulban töltötte, ahol az apja diplomataként szolgált, ezért jól ismerte mind a nyelvet, mind a kultúrát, így szükség esetén tolmácsolhatott is. Így aztán hónapokat volt távol Párizstól, és Louise-t most bosszantotta a visszatérte.

– Sir William – biccentett a lány tartózkodóan, majd igyekezett kikerülni a férfit, de az mellé léptetett délceg telivérjén.

– Igazán bájos kis házikó ez itt az erdő közepén – szólt nyájasan. – Ha ez a jóember nem volna benne a korban, azt hihetném valamiféle szerelmi légyotton kaptam.

– Ne ringassa magát illúziókba, Sir William!… Nem kapott rajta semmi illetlenségen – felelte Louise kimérten.

– Ó, hát persze hogy nem. De mégis, megöl a kíváncsiság, ki ez az ember?

– Ha mindenáron tudni akarja, a neve Gilles Chandon. Egykor a király erdészeként dolgozott.

– Nem hittem volna, hogy a Dauphine udvarhölgyét egy ilyen alacsony rangú ember társaságában fogom találni.

– Monsieur Chandon a barátom – mondta Louise szigorúan. – Ezt jobb, ha szem előtt tartja, mielőtt ócsárolni szeretné az alacsony származását.

– Eszem ágában sem volt ócsárolni! – tiltakozott Harvey meglepően hevesen. – Amit mondtam, puszta ténymegállapítás… Ha ez az úr kiérdemelte egy ilyen elbűvölő hölgy barátságát, akkor bizonyára számos erénnyel rendelkezik, melyekért tiszteletet érdemel.

Louise gyanakodva méregette a férfit, akinek váratlan kedvességét nem tudta mire vélni.

– Fölösleges nekem hízelegnie, Sir William. Nem áll jól magának.

– Mit ért hízelgés alatt? Hogy azt mertem mondani, ön elbűvölő?

– Igaz, régen volt, hogy utoljára beszéltünk egymással, de akkor nem épp ezt a jelzőt használta a személyemmel kapcsolatban.

– Nem emlékszem, hogy valaha is használtam volna bármilyen jelzőt kegyeddel kapcsolatban.

– De célozgatott rá.

– Ugyan mire?

Arra, hogy a kir‡ly szajh‡ja vagyok – gondolta Louise, de kimondani nem tudta a szavakat, csak elvörösödött. A férfi, úgy tűnt, élvezi a zavarát.

– Nem érdekes – mondta végül a lány. – A lényeg, hogy tisztában vagyok azzal, milyen kép él önben a személyemről, úgyhogy, ha kedveskedni próbálna, csak azt érné el vele, hogy képmutató alaknak tartanám.

– Tehát azt szeretné, hogy megváltozzon önről a véleményem? – kérdezte az angol somolyogva.

– A legkevésbé sem. Tökéletesen hidegen hagy, hogy mit gondol rólam. Mindössze arra céloztam, hogy ha mellettem kíván lovagolni, míg visszaérünk a kastélyba, mellőzhetjük a bájcsevejt.

– Ahogy kívánja. De ha már szóba hozta, kérem, engedje meg, hogy megragadjam az alkalmat, és bocsánatot kérjek korábbi viselkedésemért. Goromba voltam önnel, és ostoba feltételezések alapján ítélkeztem. Ezt már régóta szerettem volna elmondani, és remélem, meg tud bocsájtani nekem.

Louise nem tudta eldönteni, vajon a férfi őszintén beszél-e, vagy csak újabb gúnyáradatot készül rázúdítani, de mikor ránézett, annak sötétszürke szemeiből komolyság áradt. A fiatalasszonynak összerándult a gyomra a tekintetétől. Bosszúsan konstatálta, hogy William Harvey igen jóképű férfi, különösen, amikor nem vág sértéseket az ember fejéhez.

Persze azért igyekezett közönyös maradni.

– Mondja, Sir William… talán napszúrást kapott, amíg a szultán udvarában időzött?

A férfi felnevetett, kivillantva hófehér fogsorát.

– A napszúrást szerencsére megúsztam. Inkább afféle megvilágosodásnak nevezném… Mégpedig azt a személyt illetően, akitől az önről szóló információim származtak.

– Úgy? Talán azt is hajlandó elárulni, ki terjesztette rólam, hogy a király ágyasa lettem?

William Harvey mosolyogva megrázta a fejét.

– Nem kenyerem tovább hevíteni a viszályt egy olyan Udvarban, ahol a hölgyek amúgy is lépten-nyomon egymás torkának esnek.

– Értem. Ezek szerint rájött, hogy a hölgy, mert mint mondta, hölgyről van szó, nem más, mint egy rosszindulatú pletykafészek?

– Nem, azt éppen nem. De azóta megtudtam, hogy sok fájdalom érte az életben, és ezért gyakran feketébben látja a világot és benne az embereket, mint amilyenek azok valójában. Csak időbe telt, míg ezt én is hajlandó voltam észrevenni.

– Ha ilyen jól ismeri, felételezem, ez a hölgy a szeretője.

– Igen, az – felelte a férfi őszintén, mire Louise önmagát is meglepő csalódottságot érzett.

– Nos, mikor legközelebb találkozik ezzel titokzatos illetővel, elmondhatja neki, hogy soha nem volt és nem is lesz szándékomban elcsavarni a király fejét. Akkoriban nem vágytam másra, mint hogy hazatérhessek az otthonomba, Lavardinbe, és a fiammal lehessek. Csakhogy annak idején Montespan márkiné, akinek a lekötelezettje voltam, más terveket szőtt velem kapcsolatban, és az ő intrikáinak az eredményeként kerültem abba a helyzetbe, melynek ön a tanúja volt. És amely cseppet sem volt kedvemre való.

– Ezt készséggel elhiszem. Sőt, boldoggá tesz, hogy ezt mondja.

– Boldoggá?

– Igen. Mert a magyarázkodása azt jelenti, hogy egy parányit mégiscsak érdekli, mit gondolok magáról.

Louise a férfira sandított, és látta, hogy az vigyorog.

– Azért ne bízza el magát – jelentette ki határozottan, de nem tudta megállni, hogy ő is el ne mosolyodjon. – Nem magyarázkodásnak szántam, amit mondtam, csak nem szeretem, ha megrágalmaznak. Ahogyan senki más sem.

– Én pedig becsületszavamra mondom, többé semmiféle pletykának nem adok hitelt, amit az Udvarban hallok.

Ezután egy ideig békésen ügettek egymás mellett, végül Harvey ismét Louise-hoz fordult.

– És hogy érzi magát az egykori úrnője, Montespan asszony? Ritkán látni mostanság az Udvarban. Azt pusmogják, a király nem bírja már elviselni a közelében.

Louise megvonta a vállát.

– Állítólag a clagny-i kastélyának építése foglalja le az idejét, melyet a király ajándékozott neki. Clagny egyébként mindössze két mérföldre fekszik Versailles-tól. Őfelsége szerintem nem költöztette volna a közvetlen közelébe, ha annyira elege lenne belőle, nem gondolja? Egyébként kíváncsi lennék rá. Mármint Clagny-ra. Azt mondják, a legszebb épület lesz az egész országban.

– Feltételezem, a legdrágább is.

– Arra mérget vehet. Legutóbbi értesüléseim szerint egykori úrnőm mintegy nyolcezer szál nárciszt ültetett el a kertjében ezen a tavaszon.

A férfi füttyentett.

– Az szép kis summa lehetett! Hanem a virág illik hozzá.

A két lovas ezután semmiségekről csevegett, de a kastélyhoz közeledve Harvey újra komolyabb hangot ütött meg.

– Az imént azt mondta, van egy fia. Megkérdezhetem, mennyi idős?

– Hamarosan kétéves lesz.

– Bizonyára hiányzik kegyednek. Hogy hívják?

– Henrynak. És igaza, van. Nincs olyan órája a napnak, hogy ne gondolnék rá.

– Akkor miért nem tér vissza hozzá?

Louise nagyot sóhajtott.

– Ha úgy tetszik, kötelességtudatból.

– A Dauphine-re gondol?

– Igen. Ha én nem volnék neki, senkije sem lenne ebben a… farkasveremben.

– Találó hasonlat. És mi a helyzet a gyermeke apjával? Gondolom, róla nevezte el.

– Nem, a nagyapja után kapta a nevét.

– És a férje nem neheztelt ezért?

– A férjem már halott volt, mikor Henry megszületett.

– Bocsásson, meg nem tudtam. Sajnálom.

– Ne tegye! – mondta Louise kurtán. – Nem sok örömöm tellett benne, amíg élt. Pontosabban van egy dolog, amiért örökké hálás leszek neki: a fiam. Egyébként ő az, aki miatt Gilles apóhoz is örök hála fog fűzni. Ő segítette világra a gyermekemet.

William Harvey alaposan meglepődött.

– A király öreg erdésze? Az meg hogy lehet?

– Ő talált rám, mikor egy viharos éjszakán az erdőben bolyongtam egy szál hálóingben.

– Te jó ég, és miért tett ilyet?

– Nos, látja, az egy hosszú történet.

– Nekem van időm.

– Nekem viszont sajnos nincs – jelentette ki a lány határozottan. – Megérkeztünk a kastélyhoz, és nekem a Dauphine-hez kell mennem. Talán egy másik alkalommal elméselem ezt a különös kalandot. Isten vele, Sir William!

Louise, miközben az istállók felé tartott, titkos elégedettséggel gondolt a férfi döbbent arckifejezésére, és arra, hogy minden bizonnyal sikerült felpiszkálnia a kíváncsiságát.

Charlotte Hamilton az ablakban állva figyelte William Harvey-t és Louise de Lavardint, amint kiléptek az erdőből, és olyan erősen szorította meg a nyakában függő igazgyöngy sort, mintha szét akarná morzsolni. Látta, hogy a lány ellovagol az istállók felé, a férfi pedig hosszasan néz utána. Majd Harvey megrázta magát, és kastélytól távolabb eső, új, patkó alakú épületrész felé vette az irányt, ahol a királyt mindenhová elkísérő államapparátus tagjait helyezték el. Itt kapott helyet menekültként Lord Montagu, és vele együtt az unokaöccse, William is.

Az asszony dúlt-fúlt a méregtől: aznap délutánra találkát kért a férfitól a park keleti végében fekvő kis gloriette-nél, de ő hiába várt rá másfél órán keresztül. És tessék! Alighogy csalódottan visszatért a lakosztályába, micsoda látvány tárul elé? Hogy William Harvey vidáman mosolyogva üget a kis kullancs Lavardin mellett. Hamilton azóta nem szívelhette Louise-t, hogy az beárulta Lislebonne kisasszonynál a Troy lovaggal kapcsolatos levél miatt, de ez az ellenszenv gyűlöletbe fordult át, mikor meglátta abban a rubintos nyakékben parádézni. Azóta sem sikerült megtudnia, hogyan kerülhetett az ékszer a nyakába, de azt kinyomozta, hogy ahol felnőtt, Lavardin kastélya, alig két mérföldre fekszik attól a helytől, ahol az édesanyját meggyilkolták – és ez az ő szemében több volt, mint gyanús. De ugyan mihez is kezdhetett volna a gyanújával? Soha nem tudná bebizonyítani, hogy az a nyakék valaha az angol királynéé volt. Ám ha erről még meg is tudná győzni a hatóságokat, a kapcsolatra Louise és a támadás között végkép nem volt bizonyítéka. De ő legbelül  érezte, hogy van valami a háttérben, amiről még nem tud. Meglehet, talán maga a lány sem. Azonban Louise iránti rosszindulatának már önmagában is elegendő táptalajt nyújtott az az alázatos majomszeretet, amivel Lavardin márkinője a trónörökös feleségén csüggött, és melynek őszinteségében sosem hitt – viszont nagyon is útjában állt a terveinek. De ha Harvey azt hiszi, megússza szárazon, hogy a randevújuk helyett ez után a satnya kis kóró után koslat, akkor nagyon téved!

Charlotte felkapta barna szaténköpenyét és kiszaladt az udvarra. Mire utolérte Harvey-t, az már épp átadta a lovát egy fiúnak, és épp belépett volna az épületbe.

– Azt hiszi, velem bármit megcsinálhat? – süvöltötte már messziről a lady, mire a férfi megdermedt. – A szemtelenségnek is van határa! Másfél órát vártam magára, abban az átkozott gloriette-ben kuksolva!

William Harvey hátrafordult, és a nő feldúlt arcát látva tudta, nagy vihar közeleg.

– Kedvesem, bocsásson meg! Mikor hallottam, hogy a Dauphine elvesztette a magzatát, úgy hittem, a mi találkozónk is füstbe ment. Hisz végtére is az udvarhölgye. Nem kellett mellette maradnia?

Charlotte Hamilton megrántotta a vállát.

– Ugyan! Mindenki tudta, hogy megint ez fog történni. Mi értelme lett volna az ágya körül siránkoznia a fél Udvarnak, ha köztudomású, hogy az a szerencsétlen képtelen kihordani egy gyermeket.

– Ne beszéljen ilyen kegyetlenül szegény Dauphine-ről, kérem – mondta Harvey szigorúan. – Szörnyen szenvedhet.

– Jaj, ne kezdje maga is!

– Mit ne kezdjek? A hercegnőnek éppen elég baja van abból, hogy mindenki a termékenységén csámcsog, nincs szüksége rá, hogy a saját udvarhölgyei is rajta köszörüljék a nyelvüket.

Lady Hamilton paprikás hangulatának nem tett jót a kioktatás.

– Az orvostól altatót kapott, álmában pedig nincs szüksége senkire! Kivéve persze azt a szörnyű Lavardint, akiért úgy odavan, mintha a tulajdon nővére volna. De maga is kedveli a társaságát, nem igaz?

– Fogalmam sincs, miért mondja ezt… – húzta el a száját a férfi.

– Nem tudja? – szögezte a mellkasának az ujját a nő. – Most láttam kijönni vele az erdőből! Neki, feltételezem, nem tett szemrehányást, amiért nem a Dauphine-t istápolta! Tisztességesebb volna, ha egyszerűen megmondaná, hogy van valami maguk között!

William Harvey a szemét forgatta.

– Ön rémeket lát. Madame de Lavardinnel véletlenül futottunk össze az erdőben, és életemben eddig mindössze kétszer beszéltem vele. Úgyhogy igazán fölösleges így acsarkodnia ellene… Mint amikor mindenkinek azt terjesztette, hogy a király szeretője lett, pedig szerintem Lajos soha egy ujjal sem nyúlt hozzá.

A lady azonban mintha meg sem hallotta volna.

– Egy szavát sem hiszem! Tudom, hogy az a kis a liba a maga szeretője! Vagy ha nem ő, akkor bizonyára van valaki más! Hiszen már rám sem néz, hozzám sem szól napok óta! Vallja be, hogy rám unt! Hogy valaki fiatalabbra vágyik! Legyen végre őszinte, maga gyáva alak!

Az asszony zöld szemeiben már könnyek kezdtek gyülekezni, és Harvey látta, ideje közbelépnie. Karon fogta Hamiltont, határozott mozdulatokkal beterelte az épületbe, és befordult vele egy kihalt folyosóra. A harmadik ajtó, melyet kinyitott, egy üres, vörös bársonnyal bevont szalonba nyílt. Itt leültette az asszonyt egy heverőre, akinek a torkából ekkor feltört a zokogás. Harvey letérdelt elé, és megfogta a kezét.

– Kérem, drágám, próbáljon meg uralkodni magán! Bárki meghallhatta volna a veszekedésünket.

– És akkor mi van? – kiáltotta a nő dühösen. – Nem értem magát! Már két éve szeretők vagyunk, és maga még mindig úgy titkolózik, mintha valami bűnt követnénk el. Én özvegy vagyok, ugyanúgy, mint maga. Senkinek semmi köze hozzá, hogyan élünk.

– Tudja, kedvesem, hogy manapság nem nézik jó szemmel az ilyesmit. Errefelé minden viszony bocsánatos, míg a felek legalább megpróbálják eltitkolni. Gondolom, ön sem szeretné elveszíteni Maintenon asszony támogatását, nem igaz?

Lady Hamilton lassan abbahagyta a hüppögést, és hangját újra a düh remegtette meg.

– Érdekli is magát a jó hírem! Maga szégyell engem, William! Tudom, hogy erről van szó! Elmúltam negyvenéves! Szégyelli, hogy egy vénasszonnyal osztja meg az ágyát!

– Drága Charlotte-om, miket beszél? – sóhajtotta Harvey fáradtan. – Maga ragyogóbb, mint a legtöbb csitri a király környezetében. Egy erős és eltökélt asszony, aki soha nem hagyja, hogy eluralkodjanak rajta az érzelmei. Mi történt magával mostanában, kedves? Miért civakodik és féltékenykedik folyton?

– Azért, mert maga már elhidegült tőlem… Nem, ne tiltakozzon, kérem! Annak idején be sem tudott telni velem, most pedig mintha egyenesen kerülne! A találkáinkra nem jön el, az üzeneteimre alig válaszol.

– Tudja, hogy mióta visszatértem a törököktől, rengeteg a dolgom. Őfelsége újabb küldetéssel akar megbízni, és nekem muszáj…

– Ismét útra akar kelni? – A lady hangjában rémület csendült. – Hiszen csak nemrég tért vissza! Nem mehet el megint! Míg távol volt tőlem, azt hittem, belepusztulok. Nem hagyhat itt megint!

– Nem tehetek mást, ha a király küld, asszonyom.

– Vallja be, hogy direkt rendezte így a dolgokat! Minél messzebbre akar kerülni tőlem, mert már nem akar látni sem!

William Harvey nagyot sóhajtott. Felhagyott a térdepléssel, és fel-alá kezdett járkálni a szobában. A világért sem vallotta volna be tajtékzó szeretőjének, de Charlotte ezúttal rátapintott a lényegre. Valóban önként jelentkezett a királynál az isztambuli küldetésre, és bár erre olyan ok késztette, melynek semmi köze nem volt a ladyhez, nagyon is kapóra jött Harvey-nek, hogy eltávolodhat az asszonytól, akinek dührohamai és féltékenységi jelenetei egyre jobban fárasztották. Ezúttal sem kellett sok hozzá, hogy végképp kijöjjön a béketűrésből.

– Na, mi lesz?! – rikácsolta a nő. – Legyen végre férfi! Vallja be végre, hogy már nem szeret… hogy már másvalaki…

– Tudja, kedvesem – szakította félbe Harvey indulatosan –, van az az üldözési mánia, amivel már én sem tudok, mit kezdeni! Ha itt tépném ki puszta kézzel a szívemet és nyújtanám át tálcán hűségem jeleként, maga akkor is csak azt hajtogatná, hogy biztosan takargatok valamit!

Charlotte Hamilton megérezte a férfiban végbe ment változást. Nézte, amint halántékán lüktető erekkel rója köreit feldúltan a szobában, és rájött, túl messzire ment. Megint. Ő, aki valaha úgy cserélgette a férfiakat az ágyában, mint más a cipőit. Ő, aki soha nem hagyta, hogy a szerelem és más olyan ostobaságok, amitől megbolondulnak az asszonyok, elvegyék az eszét. De William Harvey más volt. Ez a gyönyörű, fiatal, tüzes férfi, akinek testét mintha valami istenségről mintázták volna, bemászott a bőre alá, és képtelen volt tőle szabadulni. Az ő karjában olyan gyönyöröket élt meg, mint azelőtt egyetlen férfival sem. De volt benne még valami, valami megfoghatatlan, ami a lelke mélyén a leginkább vonzotta Charlotte-ot. Talán az angolos komolysága, vagy a szemei mélyén bujkáló örök szomorúság, mely mintha megakadályozta volna, hogy teljesen feloldódjon egy asszony iránt érzett szerelemben. Tudta, hogy Harvey szereti őt a maga módján, főleg pedig szereti a szerelmet, amit tőle kap, de azt a rajongást, melyet a többi udvarlója tekintetében látott, sosem fedezte fel ebben a szürke szempárban. És éppen ezért tudta, hogy egy nap a férfi el fogja hagyni. Egy nap, mikor a teste végképp hervadásnak indul – és ez a nap már nincsen messze. A ciklusa kezdett kimaradozni, folyton hőhullámok gyötörték. Tudta, hogy azok a változások, melyeken minden asszony átesik egy bizonyos kor után, őt idejekorán elérték. Állapota fokozottan érzékennyé, ingerlékennyé és feszültté tette, és Harvey ezért elkerülte őt… Amitől ő csak még dühösebb és még indulatosabb lett. Ördögi kör volt ez, melyből nem találta a kiutat.

Pontosabban egyetlen kiút létezett, melyen még menekülni tudott a helyzetből.

Hirtelen mozdulattal felpattant a kerevetről, és megállítva a férfit a járkálásban, szorosan hozzá simult.

– Bocsásson meg nekem, William! – suttogta, átölelve a másik nyakát. – Nem tudom mi ütött belém, mostanában. Mintha nem lennék önmagam… Talán azért, mert olyan ritkán van alkalmunk kettesben maradni. Már két hete nem érezhettem magát…

– De ha egyszer itt ebben az épületben kaptam elhelyezést. Itt nem lehet csak úgy légyottokat szervezni, itt a hivatalnokok között, ön is tudja.

– Akkor vegyen feleségül!

A mondat úgy csúszott ki az asszony száján, hogy észre sem vette, de már nem tudta visszaszívni.

– Akkor vegyen feleségül – ismételte –, és végre szabadon szerethetjük egymást. Végre együtt élhetnénk. Ugyan mi akadálya lehet?

Harvey zavarba jött.

– Tudja, drágám, hogy most nem gondolhatok házasságra – mondta végül. – Ki tudja, mikor kell legközelebb útra kelnem, és egy nap Angliába is vissza kell térnem.

– Akkor magával megyek!

Az asszony még közelebb préselte testét a férfihoz, és miközben beszélt, apró csókokkal borította a nyakát.

– Magával megyek… és együtt fogunk élni… ahol csak akarja… – szólt, és a másik kezét a kebléhez szorította. – Csak mi ketten…

– Nem hiszem… nem hiszem, hogy ez jó ötlet… – próbált Harvey tiltakozni, de Charlotte egy hosszú csókkal belé fojtotta a szót. Kezével a másik keményedő férfiasságát kereste, mire az kéjesen felmordult. Ezután, továbbra is szorosan ölelve, az ablaknál álló íróasztalhoz vezette, felült azt asztallapra, és felhajtotta a szoknyáját.

– Mit csinál? Itt nem lehet, bárki bejöhet… – mondta Harvey.

– Éppen ettől olyan izgalmas… – suttogta az asszony dévajul csillogó szemmel.

Azzal a férfi kezét nedves öléhez húzta, mire az végképp megfeledkezett a vitájuk tárgyáról…

A földön feküdtek, lehunyt szemmel. A nő kibontott vörös ruhája úgy terült szét körülöttük, mint valami virág kelyhe.

William Harvey kinyitotta a szemét, és kedvese egyenletesen emelkedő és süllyedő mellkasát nézte, elidőzve az asszony vonalain. Charlotte keblei még mindig hamvasak és kemények voltak, akár egy húszéves lánynak, fehér bőre makulátlanul, mézszínű haja szőkén ragyogott. Egyedül a nyaka vonalában kezdtek apró ráncok megjelenni, melyek valódi koráról tanúskodtak, de a férfit ez nem zavarta. Tudta azonban, hogy szeretőjét annál jobban. Jobban látta és megértette a lelkében lejátszódó folyamatokat, mint azt az asszony hitte volna: a félelmet az öregedéstől, a félelmet az egyedülléttől, a magányos öregkortól, mikor nem kelt már vágyat a férfiakban. Sajnálta, és nem akart neki szenvedést okozni, de nem tudta, hogyan kerülhetné el azt. Annak idején, mikor Franciaországba érkezett, azonnal beleesett ennek a szépséges asszonynak a hálójába, és nem is igen akart kikecmeregni belőle. A nő a szerelem művésze volt, akárcsak ő. Olyan érzéki gyönyöröket éltek át együtt, mellyel csak a legharmonikusabb szeretők képesek megajándékozni egymást. De ideje volt továbblépni. Csakhogy nem a kor miatt, ahogyan azt az asszony hitte… Egy idő után William Harvey-nek be kellett látnia azt, amit megismerkedésük óta sejtett: hogy a lelke mélyén Lady Charlotte Hamilton egy önző és becsvágyó teremtés, akiből hiányzik minden melegség és együttérzés. Nem tudta volna elképzelni, hogy egy ilyen nő mellett élje le az életét, bár mindig is tudta, hogy a lady voltaképpen erre vágyik. Legalább szemrehányást nem tehetett magának ebből a szempontból: valahányszor az asszony ilyesfajta célozgatásokat tett, vagy érzelmes vallomásokat próbált kicsikarni tőle, mindig kitérő válaszokat adott. Nem hazudott neki sem örök szerelmet, sem házassági ígéreteket, de a szíve mélyén tudta, hogy ez nem mentség arra a fájdalomra, ami a nőt érni fogja, ha eljön az elválás napja.

De az a nap még nem a mai nap volt.

Könnyed csókot lehet kedvese ajkára, hogy felébressze.

– Jöjjön, kedvesem, ideje hazatérnie!

Charlotte Hamilton zöld szemeiben öröm gyúlt, ahogy szerelmére pillantott. Kéjesen elnyújtózott.

– Ugyan, William, hova sietnénk, mikor ilyen pompás kis rejtekhelyet találtunk. Jöjjön, élvezzük ki, amíg lehet…

Azzal a férfihoz simult, akiben hamarosan újra éledezni kezdett a vágy.

A Dauphine két héten keresztül nem kelt fel ágyából, és a mélabú jobban magával ragadta, mint valaha. A férje ez idő alatt nem is érdeklődött hogyléte felől, gondolatait minden bizonnyal la Force kisasszony, pontosabban – minthogy a hölgy időközben férjhez ment – madame du Roure töltötte ki. A trónörökös és az udvarhölgy viszonya hamar közbeszéd tárgya lett, és hogy, hogy nem, a liezon híre eljutott a Dauphine fülébe is, aki ezúttal még azzal sem hitegethette magát, hogy mindez pletyka csupán, vagy aljas machináció, mint a hamisított levél esetében. A trónörökös ugyanis egyre kevésbé érezte fontosnak, hogy titkolja kapcsolatát. A feleségének elég volt kitekintenie az ablakon, hogy láthassa férjét, amint a madame de Sévigné által csak Holdsugárnak nevezett hölgy oldalán andalog. Nem volt hát csoda, hogy Marianna Viktóriának felkelni sem volt kedve.

Egy napon aztán Lajos király lakája, Bertrand de Magontier kopogtatott be a szobába, ahol az ágyban fekvő Dauphine-nak Louise olvasott fel. A férfi arról tájékoztatta a hercegnőt, hogy fivére Miksa Emánuel bajor választófejedelem követei két nap múlva érkeznek, és a tiszteletükre rendezett ünnepségen az ő jelenlétére is számít a király. Marianna Viktória csak a fejét rázta.

– Kérem, mondja meg Őfelségének, hogy bocsásson meg, de még túl gyengének érzem magam ahhoz, hogy részt vegyek egy fogadáson.

– Fenség – mondta a férfi egyik lábáról a másikra állva –, a király roppant hálás lenne önnek, ha mégis meg tudna jelenni és köszönteni a követeket, hisz mégiscsak az ön szülőhazájából érkeznek. Végtére is ön volna az, aki Bajorországot állandó jelleggel képviseli a francia Udvarban. Bizonyára fivére is üdvözletét küldte a követekkel, meglehetősen furcsán venné ki magát, ha éppen ön nem lenne jelen.

– Kérem, monsieur de Magontier, ne erőszakoskodjon! Biztos vagyok benne, hogy Őfelsége, a követ urak, de még a bátyám is meg fogja érteni, hogy még gyönge vagyok egy ceremoniális eseményhez.

Magoniter belátta, hogy nem győzködheti tovább a királyi fenséget, és távozott.

Persze Louise tudta, miért ódzkodik annyira a Dauphine a nyilvános szerepléstől. Szervezete már rég kipihente a vetélés okozta megrázkódtatást, így nem gyengeségről volt szó. Nem, ő a megaláztatástól, a suttogástól, a lenéző pillantásoktól, a sziszegve odavetett megjegyzésektől félt. No meg persze rettegett a pillanattól, amikor látnia kell majd du Roure-t a férje oldalán pipiskedni. Ennek ellenére Louise tudta, hogy közbe kell avatkoznia, mert úrnője nagy hibát készül elkövetni.

– Fenség… kérem, gondolja meg, mit tesz. Én megértem, hogy elesettnek érzi magát, de a király csalódott, ha nem kifejezetten dühös lesz, ha fenséged nem tesz eleget a kérésének. Őfelsége szereti és nagyra becsüli önt, de vigyáznia kell, nehogy elveszítse ezt a szeretetet, mely megvédelmezi az ármánykodók ellen.

– Madame de Lavardin, biztos vagyok benne, hogy a Dauphine tökéletesen fel tudja mérni a saját egészségi állapotát, és ha azt mondja, még gyenge, akkor az bizonyára úgy is van.

Lady Hamilton úgy lépett a szobába, hogy egyikük sem vette észre. Miközben beszélt, a Dauphine ágyához lépett, fontoskodó mozdulatokkal megigazgatta feje mögött a párnát, és álláig húzta a takarót.

– Fenségednek most mindennél jobban kell vigyáznia magára! Ki tudja, milyen következményekkel járna, ha megerőltetné magát – mondta. – Hiszen ön is azt szeretné, hogy egy nap képes legyen életet adni egy egészséges trónörökösnek, nem igaz? Akkor pedig vigyáznia kell magára, hisz mind tudjuk, milyen törékeny az egészsége.

– Őfensége egészségével semmi probléma! – csattant fel Louise türelmét vesztve. – A Dauphine egy erős és életrevaló fiatalasszony, akit fölösleges úgy kezelni, mintha egy üvegházi virág volna, akit a széltől is óvni kell.

– Mondja ezt a trónörökösnek, aki vigasztalhatatlan, amiért már harmadízben veszíti el az örökösét. Azt mondta du Roure kisasszonynak, mindez azért történt, mert a felesége akkor sem vigyázott kellőképpen magára, mikor áldott állapotban volt. Kérem, fenség, bocsásson meg, de ez az igazság, és ha nem akarja, hogy a trónörökös még jobban megnehezteljen magára, jobban teszi, ha kíméli magát még egy ideig.

– Ez szemenszedett hazugság! – kiáltotta Louise. – A trónörökös soha, de soha nem mondott ilyesmit, a fenséges asszony pedig minden óvintézkedést megtett, ami ilyenkor szokásos, még lovagolni sem ment ki! Ami vele történt, tragédia, de kérdem én, hány és hány egészséges asszonnyal történik ez nap, mint nap, akik élik tovább az életüket, és végül mind boldog családanyák lesznek?

– Elfeledkezik magáról, Lavardin márkíz! Itt nem egy egyszerű polgárasszonyról van szó, hanem a leendő királynéról, akinek egy dinasztia jövője nyugszik a vállán. Neki százszor, ezerszer körültekintőbbnek kellene lennie! Különben is, mióta üti azt a szeplős orrát az orvosok dolgába?

– Ugyanezt kérdezhetném én is magától, asszonyom! – replikázott Louise.

A két nő úgy állt egymással szemben kivörösödve, mint két felbőszült kakas, akik menten egymásnak esnek. A Dauphine homlokát masszírozva pityeregni kezdett.

– Hagyják abba, kérem, hagyják abba ezt a civakodást!… – nyöszörögte.

– Na, tessék, nézze meg mit csinált! – méltatlankodott Hamilton. – Tönkreteszi a fenséges asszonyt ezzel az erőszakoskodással. Talán azt akarja, hogy belehaljon, és magát felségárulással vádolják?

Louise szeme elkerekedett, és nem akart hinni a fülének.

– Maga teljesen megbolondult! Kérem, fenség, ne hallgasson rá! Ennek az egésznek…

Hanem ekkor nyílt az ajtó, és belépett rajta maga a király. Louise és Lady Hamilton alig emelkedtek fel térdhajlításukból, XIV. Lajos dörgő hangon máris a menyére támadt.

– Mit hallok, leányom? Visszautasította a kérésemet, hogy jelen legyen a bajor követek fogadásán?

– Sire – rebegte Marianna Viktória –, kérem, bocsásson meg nekem, de én nem érzem… én hiszem…

– Ide figyeljen, asszonyom! A spanyol trón hamarosan megüresedik, és én egy francia herceget kívánok ráültetni. Franciaország a hazája, ezért ellenállhatatlanul háborúba fog sodródni. Nekem pedig szükségem van az összes német tartomány semlegességére vagy épp támogatására. Ha a bajorok mellénk állnak, mindenki ezt teszi. Ezt pusztán azért mondom el önnek, hogy lássa, milyen komoly dologról van szó. Úgyhogy nyomatékosan megkérem, nem is, utasítom, hogy jelenjen meg a fogadáson, és hozza a legelbűvölőbb formáját! Támogassa a királya ügyét, azaz teljesítse legalább ezt a kötelességét a hazája felé, ha már a legfontosabbat nem tudja!

Azzal Lajos kiviharozott a szobából, a Dauphine pedig sírva fakadt. Lady Hamilton olyan elégedetten mosolygott Louise-ra, mint a macska, aki épp most fedezte fel, hogy nyitva maradt a tejfölösbödön teteje.

Csakhogy az események sora még nem ért véget. Délután monsieur Magontier Louise szobájának az ajtaján is kopogtatott.

– Madame de Lavardin! – kezdte. – Őfelsége, a király szeretné, ha tudná, értékeli az odaadást, amivel az elmúlt hetekben a Dauphine-t ápolta. Továbbá azzal is tisztában van, hogy mennyit vigasztalta bánatában, és hogy éjszakákon át virrasztott mellette. Éppen ezért azt javasolja, ajánlatos volna, ha egy hosszabb kimenőt engedélyezne magának. Mondjuk úgy egy hónapot.

– Mit beszél, Magontier? – hökkent meg a lány. – Nem hagyhatom magára a fenséges asszonyt éppen most…

– A király aggódik a kegyed egészségéért, ezért is javasolta a pihenést. Bizonyára jót tenne önnek is néhány hét a szerettei körében.

Louise összevonta a szemöldökét.

– Mi van a háttérben, Magontier? Árulja el nekem, kérem. Mindketten tudjuk, hogy a király nem javasol, hanem parancsol. Mégis miért küld el engem a hercegnő közeléből?

Magontier kihúzta magát, majd jelentőségteljes pillantást vetett Louise alamizsnáserszényére, amit az az övén viselt. Az asszony elfintorodott, de azért a férfi markába nyomott egy Lajos-aranyat, mire az rászánta magát a beszédre.

– Nos, egyes hölgyek arról informálták Őfelségét, hogy a Dauphine ön miatt ódzkodott eleget tenni a kérésének, hogy megjelenjen a fogadáson. Hogy ön, bár kétségtelenül odaadóan szolgálja Őfenségét, túlságosan is félti, és épp ezért rossz hatással van a gyógyulására.

– Hogy én? Én vagyok rossz hatással az egészségére? Megáll az ember esze! Hiszen én magam javasoltam, hogy keljen fel végre a betegágyból, és teljesítse Őfelsége kérését!

Magontier megvonta a vállát.

– Én csak azt ismétlem el, aminek fültanúja voltam.

Louise úgy érezte, fel tudna robbanni. Egy pillanatig sem kételkedett abban, hogy Lady Hamilton vagy madame de Montchevreuil ültette a bogarat az uralkodó fülébe, de tudta, nincs értelme jelenetet rendezni az udvaronc előtt. Így nagy levegőt vett, és csak ennyit mondott:

– Köszönöm, monsieur. Akkor, ha nem bánja, el is kezdenék csomagolni.

Magontier elégedetten biccentett, és magára hagyta Lavardin márkinőjét.

A könyvben szereplő
képek jegyzéke

1

Marianna Viktória portréja, ismeretlen festőtől, forrás: Galerie Nicolas Lenté

2

Lajos trónörökös portréja François de Troy után, forrás : Museo del Prado

{1} Gazfickó