Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

ELŐSZÓ

Ajánlás

BEVEZETÉS

ELSŐ KÖNYV

A NŐ TRAGIKUS HELYZETE

MÁSODIK KÖNYV

ELSŐ RÉSZ

MÁSODIK RÉSZ

HARMADIK KÖNYV

ELSŐ RÉSZ

MÁSODIK RÉSZ

HARMADIK RÉSZ

NEGYEDIK KÖNYV

Az előforduló női alakok jegyzéke

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Gina Lombroso

A NŐI LÉLEK

fordította:
Moravcsik Gyuláné

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-460-3 EPUB
ISBN 978-963-559-461-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

első kiadás:
1926

a mű eredeti címe:
L'anima della donna

a borító Sir Edward John Poynter (1836 – 1919)
Psyche a szerelem templomában című
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELŐSZÓ

A női lélek nem szorul bevezető szavakra: egyszerű, őszinte igazságai meg kell, hogy találják mindenki lelkéhez az utat. Szólnunk kell azonban néhány szót a mű írónőjéről, Ferreroné Lombroso Giná-ról.

Két nagy nevet rejt magában ez a név: az egyik Cesare Lombroso világhírű antropológus neve, kinek eszméi hazánkban is elterjedtek s büntetőtörvénykönyvünkben is nyomot hagytak, a másik Guglielmo Ferrero történészé, kinek művei közül Róma nagysága és hanyatlása és Az ókori civilizáció bukása nálunk is ismertté vált. Ha két ilyen nagy egyéniség hatása oly nemes talajra talál, oly nagyra hivatott, alkotni képes lelket ér, mint Lombroso Gináét, akkor fakad oly nemes gyümölcs, mint e nő munkássága.

Apja befolyása kicsiny korában érte őt s teljesen hatalmába ejtette fejlődő egyéniségét. A csodált, imádott apa a kis Gina életének középpontja: boldog, ha segíthet neki, ha hallhatja szavait, beszélgetéseit s e szubjektív természetű érzés objektív téren az orvostudomány iránt érzett erős vonzalomban nyilvánul meg. A középiskola végeztével erre a pályára készül. De ebben az időben nem akadt még nőhallgató az orvoskaron s így a józan belátású fiatal leány, nem akarván különcködni, a filológiára szánja magát s a nyugati és keleti szentek közti különbségekről irt értekezése alapján kitüntetéssel szerzi meg a bölcsészet-doktori oklevelet.

Ekkor lép- be életébe a másik nagy egyéniség, Guglielmo Ferrero, s a két lélek egymásra talál. Ez újabb érzés újabb érdeklődéseket fakaszt benne: nemzetgazdaságiam, majd később, házasságuk után, történelmi kérdések felé fordul. Olaszország analfabétái, a női- és gyermekmunkások védelme és még sok más kérdés foglalkoztatja; mivel azonban közben megnyílik a nők előtt az orvosi pálya, megszerzi magának a második doktorátust is a degeneráció előnyeiről írott jeles értekezésével.

Házasságuk első éveiben kezd bele egyikébe azon problémáknak, melyek egész további életén át kísérik s ez a gép problémája. Tanulmányozza az antik civilizációkat, melyek gépek segítsége nélkül éltek és fejlődtek, belemerül Kína, Egyiptom és a görög-római világ történetébe, míg férje amerikai útja félbe nem szakíttatja vele tanulmányait. Ekkor elhagyja szülőföldjét, s kis fiával együtt elkíséri férjét Dél-Amerikába. Az utazás nehézségei nem merítik ki erejét, folytonosan vizsgálódik, figyel, néz és lát s mire ismét hazatérnek, kiadja érdekes tapasztalatait Dél-Amerika című művében.

Röviddel ezután éri a számára oly súlyos csapás: édesapja halála. Felocsúdva gyászából nekilát a fájdalmas munkának: összegyűjti mindazt, mit atyja hátrahagyott írásaiban talál, tudományos feljegyzéseit, levelezését, kiadja ezek alapján Lombroso életének és munkásságának történetét, népszerűsíti, terjeszti az elhunyt műveit s így hódol a szeretett lény emlékének.

Amint több és több ember lép életébe, munkaköre is tágul - női ösztöne mindegyiknek ad valamit önmagából és munkásságából. Már gyermekkorában segít apjának, majd ennek halála után gondjaiba veszi szellemi hagyatékát, jegyesének, majd férjének gondolatkörét megosztja, magáévá teszi az őt foglalkoztató problémák egy részét, gondosan nevelt kis fia és leánykája számára pedig gyermekkönyveket ír. Folytonosan ad mindenkinek, ki környezetében él, míg lassacskán elérkezik az élet második, csendesebb feléhez.

Fia most már inkább az apa vezetése alatt áll: apa és fiú együtt dolgozik, együtt írja meg a Róma újjászületéséről szóló közös művet. A leány azonban egészen az anyán csügg még, tőle vár mindent. Amidőn az anya szeme megpihen rajta, önkéntelenül is elgondolkozik. Visszatekint élettapasztalataira - hiszen ő, aki nyitott szemmel, világos fejjel járt, sok mindent látott, - végig pillant más nők életén, kikkel a háború idején folytatott jótékony tevékenysége szorosabb érintkezésbe hozta s féltő, anyai szíve újabb segítésre ösztönzi: megírja könyvét a női lélekről, melyben az anya látnoki szeretete az írónő élesszemű bölcs belátásával párosulva egyengeti az utat - a nők útját - leánya számára.

Minél inkább belemerül a nő-kérdésbe, annál világosabban látja, hogy mennyi probléma vár itt még megoldásra. Lelke ösztönösen megérzi, hogy olyasvalakire talált, kinek az eddigieknél is nagyobb szüksége van a segítségre s ez - a nő. Nem a problémáit, a megoldás felé törekvő vívódását tárja elénk, - ezt csak sejthetjük szavai mögött - hanem magát a megoldást, az irt nyújtja azoknak, akik szenvednek s ha szerénységében nem is mondja, mégis érezzük, hogy ö maga jár legelői azon az úton, melyet kijelöl. Három kötetből álló nagy munkájának (A női lélek, A nő az élet küzdelmeiben, Igazság és nő-kérdés) első része ez a könyv, melynek magyarra való átültetését jóságosán és szeretettel irányította, sőt a magyar kiadást, mely az írónő kívánságára az olasz eredetinél teljesebb francia fordításból készült, oly kézirati részekkel bővítette, melyek ez alkalommal kerülnek először nyilvánosság elé, mert - írja levelében - nem felejtettem el, hogy Magyarország volt az első, mely atyám eszméit megértéssel fogadta.

De nemcsak elméleti téren dolgozik a nő érdekében, hanem a gyakorlatba is átviszi eszméit. Újabban Firenzében »Associazione divulgatrice donne italiane« címen egyesületet alapított, továbbá a való életből vett női alakokról ír jellemrajzokat, azokról, kik nem annyira szellemi munkásságukkal, mint emelkedett erkölcsiségükkel s igaz lelkületükkel érdemlik ki, hogy megörökítsék őket. Ezekben látja Lombroso Gina korunk nőnemzedékének követendő eszményképeit.

S most szólaljon meg a könyv, mely maga is hű tükre egy igazi női léleknek.

Budapest, 1926. tavaszán.

ifj. Moravcsik Gyuláné.

Ajánlás

Néked ajánlom e sorokai, Ninám. Reád gondoltam, miközben írtam őket, reád és kis pajtásaidra, akik madársereg módjára élnek, játszadoznak körülötted. Sem benned, sem bennük nem keltek még életre a homályos ösztönök. Ha nevetsz, ha sírsz, tudod az okát; néhány év múlva nem igy lesz többé.

Minél tovább jutunk az élet útján, annál idegenebbekké válunk önmagunkkal szemben s annál kevésbé értjük meg önmagunkat. Az élet múlásával a könnyen felbecsülhető külső dolgok egyre többet veszítenek értékükből, a belső történések pedig, melyeket oly nehéz meglátni és valójukban értékelni, egyre jelentősebbekké válnak. Az értelmi érdeklődés, mely most a te gyermeki világodat uralja, eltűnik majd s a szem és íny örömei helyébe, melyek ma még kielégítik érzékeidet - a büntetés fájdalma, az eltört játék feletti búslakodás: mai életed minden kis bánata helyébe bizonytalan örömök és fájdalmak fognak lépni s ezek oka gyakran rejtve marad előtted. Még nekem sem mered majd feltárni bensődet, gyermekem. Nem mered meglenni, mert önmagad előtt sem lesz bátorságod bevallani, hogy miért nevetsz, miért sírsz.

Olvasd el akkor ezt a könyvet, Ninám, neked írtam arra az időre, összegyűjtve benne mindazt, amire a tapasztalat tanított s ami alkalmasnak látszott egy nyíló élet irányítására, mely nem tudja még megkülönböztetni a homályos, belső hangokat - hiszen mindegyikünk önnön lelke sajátos szavát hallja bennük, nem tudván, hogy azok mindnyájunkkal közösek.

Bárcsak megkímélhetnének e sorok a fájdalmak egy részétől, melyek ott leselkednek minden új élet útján! - alázatos, forró, de, oh, sokszor oly hiábavaló óhajtása ez minden anyának.

BEVEZETÉS

Noha a tudománynak egy szerény beavatottja írta e sorokat, mégsem tudományos mű ez. Nem tudós lélektani vagy filozófiai kutatásokon alapszik, hanem a nőre vonatkozó közvetlen megfigyelésekből fakadt s hosszas elmélkedések eredménye ama fájdalmak felett, melyek beárnyékolják a nő életét, amelyek azonban elkerülhetők volnának számára.

A női lélek, a nő érzelmi és szellemi világa, a szerelem, az igazságosság, a kultúra problémái nem elméleti szempontból kerülnek itt vizsgálat alá, hogy ezáltal a lélektan építménye újabb pillérekkel erősödjék, hanem gyakorlati szempontból, hogy a férfi közelebb jusson a nő megértéséhez, hogy maga a nő megtalálja az utat ama kérdések megoldása felé, melyek őt leginkább foglalkoztatják, hogy megállapíthatók legyenek a nő valódi képességei, igazi törekvései, egész jellemrajza s végül azon következmények, melyek mindebből a társadalomra nézve adódnak.

Minthogy e mű a női lélekre vonatkozó őszinte megfigyelésekből és elmélkedésekből keletkezett, olyan gondolatokat és vizsgálódásokat szeretne felidézni, melyek hasonlóképpen őszinték. Alapja az a meggyőződés, hogy nem a nevelés, nem a kényszer határozza meg a nő speciális tulajdonságait, ösztöneit, melyek a férfi lelki alkatától eltérő, sajátos női képet adnak. Ezt a tételt hirdeti férfinek, nőnék egyaránt e könyv, midőn meg akarja dönteni a modern felfogás elférfiasító irányát, mert ez az irány a társadalmat értékes támaszától fosztja meg anélkül, hogy megadná a nőnek azt a boldogságot, melyet számára biztosítani vél.

Tudom, hogy e cél elérésére nem elegendő egy író egyéni ereje s egy mű hatása: a meggyőzés nem odavetett állítások, hanem eszmecsere útján történik, miközben másokkal is megjáratjuk azt az utat, melyet mi előzőleg megtettünk. Éppen azért ezek a fejtegetéseik, mint említettem, nem végeredményei, hanem kiindulópontjai akarnak lenni általánosabb elmélkedéseknek és vizsgálódásoknak, melyeket mások fognak folytatni a valóságos életről, függetlenül minden iskolai, pártbeli és érdek-sugallta előítélettől. Egy részét e fejtegetéseknek már boncolgatták ilyen módon: előzetesen megvitatták a nyilvánosság előtt a legkülönbözőbb műveltségű, foglalkozású és nemzetiségű nők és férfiakí s könyvemet az így nyert új eredmények alapján dolgoztam át és bővítettem ki. Nem ámítom magamat azzal, hogy tökéletes e mű, s kérem olvasóimat, mondják el nekem ezután is véleményüket, tanácsaikat, benyomásaikat.

Kiváltképpen hozzátok fordulok, ti félénk anyák, kik eltűntök, meghúzódtok szerény hivatásotokon belül, s tihozzátok, leányok, kiknek szíve mélyén ott remeg a vágy, hogy gyermeket zárjatok karjaitok közé. A ma divatozó nagy politikai és társadalmi feladatok elkápráztatják szemeteket, elfojtják hangotokat, s ti, mintegy elrejtőzve, némán szégyenkeztek, hogy mindez oly távol áll tőletek. Félénkségeteket közömbösségnek gondolták, hajlamaitokat kényszer hatásának, tagadták létezésieket s azt hirdették rólatok, hogy tévhit áldozatai vagytok. A ti védelmeteket szolgálja ez az írás; hadd mutassa meg, hogy léteztek még s, hogy az iga, mely alól fel akarnak benneteket szabadítani, éppen a ti sajátos hivatástok: közös vágya, törekvése minden nőnek, aki tudja, mi az szeretni.

1922. március.

ELSŐ KÖNYV

A NŐ TRAGIKUS HELYZETE

A legszerencsésebb élet is
tragikussá válik azok számára,
kiket nem védelmez saját önzésük.

A nőkérdés nehézségei

Ha elmerülünk egy alpesi táj szemléletébe, gyakran tapasztaljuk, hogy a körvonalak, melyek első tekintetre oly tisztán rajzolódtak le az égre, egyre bonyolultabbá válnak szemünk előtt. Előtűnnek magas csúcsok, mély völgyek, melyeket mindeddig fátyolba borított a nap, folyóvizek, jégmezők, míg végre az út vonala, mely eleinte oly egyszerűnek, könnyen járhatónak látszott, kimondhatatlanul tekervényessé válik. Így van ez az élettel is. Midőn először pillantjuk meg s szemünk még nem szokott hozzá a fényes napvilághoz, egységes képét látjuk csupán s egyszerűnek és simának tűnik fel, melynek nehézségeit leküzdeni gyerekjáték. De minél inkább hozzászokik szemünk a világossághoz, minél élesebbé teszi tekintetünket a tapasztalás, annál bonyolultabbá válik az élet képe. Észrevesszük, hogy az örömök és fájdalmak kibogozhatatlan hálózatot alkotnak, hogy a legkisebb változás sem történhetik valahol anélkül, hogy ez az egészre ki ne hatna. Végül tudatára ébredünk annak is, hogy a módosítások, melyek első pillanatra oly könnyen megvalósíthatóknak látszottak, nagyon-nagyon súlyosak, kényesek és veszedelmesek s miután minden oldalról meghánytuk-vetettük a nehézségeket, elkedvetlenedve hagyjuk ott a csatateret, gondolataink sápadt fénye mellett szándékainak színt vesztve haldokolnak.

Van-e a modern társadalomban, főleg pedig volt-e a háború előtt igazságtalanabb valami, mint a nő helyzete? Miért engedelmeskedjék a nő, minden élőlény anyja, az emberiség leghasznosabb tagja, a férfinek, ki a természet szempontjából, de talán még erkölcsi és szellemi tekintetben is alatta áll? Miért álljon tekintély dolgában alacsonyabb fokon, mint a férfi? Miért legyenek számára elérhetetlenek azok a jutalmak, melyeket a legnagyobbakként emlegetnek: a dicsőség, a kitüntetések, a hatalom s úgy a nyilvános, mint a magánélet legirigyeltebb, s legjövedelmezőbb állásai? Miért nincsenek a férfivel egyenlő jogai? Miért rónak fel neki bűnül oly cselekedeteket, melyekre a férfi csak büszke lenne? Miért kényszerítenek rá a férfinél magasabb erkölcsiséget s mérhetetlenül nagyobb áldozatokat?

Hosszú ideig nem voltak kételyeim afelől, hogy mindezt a férfiak igazságtalansága okozta, akik maguknak juttatták az élet jobbik részét. Társadalmi igazságtalanságok következménye tehát mindez, igazságtalanságoké, melyeket nem lesz nehéz kiküszöbölni. Lassanként azonban, amint az idő megtanított belátni lelkem mélyébe, - hiszen a fiatal kor oly könnyen rejti el a lélek mélységeit a női szem elől, - amint a tapasztalat feltárta előttem, hogy a nőkérdés milyen erős visz szaghatással van magukra a nőkre és a társadalomra, kezdtem belátni, hogy ezeknek az úgynevezett igazságtalanságoknak mélyebb és végzetesebb okai vannak, mint a hatalommal való visszaélés vagy a társadalmi elnyomás. Végül arra a meggyőződésre jutottam, hogy mindez a nő hivatásából s azokból a sajátos hajlamokból fakad, melyeket ez a hivatás mindegyikünkben különbség nélkül kelt, azokban, akik követhetik parancsát s azokban is, akik azt nem követhetik, azokban, akik alázattal fogadják s ugyanúgy azokban, akik azt gőgösen megvetik. Meggyőződtem arról, hogy ezek az úgynevezett igazságtalanságok szorosan összefüggenek a társadalom összhangjának kérdésével, amelyhez férfiak és nők egyaránt szükségesek különböző sajátságaikkal és hivatásukkal együtt, mint ahogyan rövidebb és hosszabb sípokból keletkezik az orgonaszó harmóniája.

A női lélek kulcsa - az alterocentrizmus

Minek is tagadni: a nő és a férfi nem egyforma. Vegyünk elő bármilyen regényt, antik vagy modern költeményt s próbáljuk meg az ott megrajzolt legkiválóbb hősnőket férfi képében elképzelni. Tekintsük egy pillanatra férfinek az ó- és új-testamentum nőalakjait: Rebekát, Noémit, Rutot, Máriát vagy Magdolnát. Tekintsük egy pillanatra férfinek Helénát, Hekubát vagy az egyszerűség kedvéért Balsac Eugéniáját, Walter Scott Rebekáját, Dickens Dorritját s mondjuk meg őszintén, nem nevetséges torzalakok-e így?

A két nem közt meglevő közismert testi és lelki különbségeken kívül van egy, mely magasan kiemelkedik a többi közül s amelyet bizonyos tekintetben alapvetőnek tarthatunk. Ez a nő altruizmusa vagy pontosabban alterocentrizmusa abban az értelemben, hogy a nő örömeinek, vágyainak középpontját nem önmagába, hanem egy másik személybe helyezi, akit szeret s aki által szerettetni óhajt, legyen az férje, gyermeke, atyja, barátja vagy bárki más.

A nő, aki oly érzékeny a körülötte élő lények örömei és fájdalmai iránt, nem képes ezektől, ezek érzéseitől, tetszésétől függetlenül élvezni, alkotni vagy rombolni. Az ízlés, a látás, a hallás, a szellem önző gyönyörei iránt érzéketlen s csak akkor tud élvezni, alkotni, cselekedni, ha van valaki, akire gondolhat, aki ö reá gondol, akivel s akiért örülhet és cselekedhet. A nő, akiben ott él a vágy másokért élni, aki kész feláldozni magát érettük, akiben szinte túlárad a hála, ha mások szeretetük jeleivel ajándékozzák meg, rettenetesen szenved, ha nem éreznek hálát iránta, ha nem foglalkoznak vele, ha nincs valaki, aki érte él s aki kész magát érette feláldozni. Gyakran felindul, lázas izgalomba jön, gyötrődik amiatt, hogy valami megvan vagy nincs meg, vagy mert elvárja, hogy ez vagy az meglegyen. A láng, mely a női lélekben lobog, kialszik, ha nem világíthat valakinek, ha nincs valakije, aki szítsa.

Másként van ez a férfinél. Mint a természet minden olyan organizmusa, melyet az anyaság nem formált át, ő is egoisztikus, vagyis inkább egocentrikus, oly értelemben, hogy saját énjét, érdekeit, örömeit s foglalkozását teszi világa középpontjává. Minthogy képes egyedül élni és boldogulni, közömbös a körülötte élő lények örömei és fájdalmai iránt: nem érez vágyat, hogy törődjék velük, hogy örömet vagy bánatot okozzon nekik, de viszont nem is érinti őt különösebben, ha azok sem törődnek vele vagy nem éreznek hálát iránta. Saját énjét akarja kielégíteni s így kerüli az izgalmat, s amennyiben ez lehetséges, el tud élni szeretet és gyűlölet, öröm és szenvedés nélkül. Tudja irányítani önmagát, megtalálja útját mások helyeslése vagy ellenzése nélkül is. Van érzéke az egoisztikus élvezetek, az ízlés, a látás és a hallás gyönyörei s azon örömök iránt, melyeket a gazdagság, a hatalom, a szellemi elmélyedés nyújt, így tehát saját maga lehet örömeinek középpontja. Képes másoktól függetlenül élni és élvezni s egyedül is tudja táplálni az élet lángját, melyet születésekor kapott ajándékba.

Nézzük a gyermekeket, amikor azok még együtt élnek a családi körben, mikor gondjaik és foglalatosságaik még egyformák lehetnének, mikor a nevelés még nem térítette el, nem formálta át ösztöneiket. A kislány baba után vágyódik, melyet öltöztethet, kis testvérkét szeretne, kit ringathat, mosdathat, akinek szentelheti magát; a fiú puskát, labdát, karikát kíván, hogy kipróbálja erejét, ügyességét. A leányka kis mamát vagy orvost, tanítónőt vagy dajkát játszik, magánál kisebbekkel szeret foglalkozni, azokat öleli, dédelgeti, vezeti s viszont érezni akarja a picikék gyengédségét, csókját; dolgozik, tanul, hogy örömet szerezzen édesanyjának vagy tanítónőjének s elnyerje dicséretüket. A fiú idősebb barátokat szeret, kikkel mérkőzhetik, kocsist, generálist játszik, parancsolni akar s megkívánja, hogy szolgáljanak neki; ha segít édesanyjának, ha tanul, feltéve, hogy ez nem szerez neki örömet, édességeket, krajcárt vagy játékszert kíván érte... vagy pedig a büntetéstől való félelem viszi rá a munkára.

Amilyenek gyermekkorukban, olyanok maradnak egész életükön át. A férfit nem érdekli más, csak önmaga, saját örömei, saját céljai; a nő örökösen másokkal, mások ítéletével törődik, másoknak akár örömet szerezni s kényszeríti őket, hogy foglalkozzanak vele. Legszembetűnőbb ez az öregeknél, akiknél az erkölcsi alkat élesebben válik el a társadalmi szokásók hátterétől. Mihelyt a körülmények megengedik, az öregedő férfi visszavonul az élet küzdelméből: ilyenkor aztán elsősorban arra törekszik, hogy elkerüljön minden gondot s a legkisebb elfoglaltságtól is megszabaduljon, még ha az környezetének rovására történik is. Ez az az idő, mikor legjobban örül családjának s egyszersmind legjobban érzi annak a hiányát is, amikor leginkább tudja élvezni azt, hogy van valakije, aki gondoskodik róla, neki pedig nem kell másokkal törődnie.

Ha öregedő nő kerül hasonló körülmények közé, távolról sem adja fel a küzdelmet, nem rázza le gondjait, nem akar szabadulni tevékenységétől, hogy ehelyett csak önmagának éljen, sőt ellenkezőleg, szenved, ha látja, hogy szűkül feladatainak és hivatásának köre. Ilyenkor megkétszereződik benne, ha nem is a tevékenysége, de legalább is a belső izgalom és tettvágy. Ha ő maga nem is tudja már másoknak szentelni magát, megkívánja, hogy mások az általa helyesnek tartott feladatoknak szenteljék magukat. Unokái, kik körülveszik, bálványaivá lesznek, de egyszersmind ők lesznek kínzói és áldozatai is. Izgul, töri magát érettük nemcsak saját erejét felülmúló gondoskodással, hanem még jobban, mint ahogy azt valaha saját gyermekeiért tette. Senki sem szereti, gondozza, neveli őket úgy, ahogy ő azt szeretné, és senki sem szereti őt magát úgy, senki sem szenteli úgy magát neki, mint ahogy ő azt megkívánná. Folytonosan ürügyeket keres újabb feladatokra, újabb gondokra. Elfelejtve a múlt örömeit, - miért az önzetlen szeretet örömei tünékenyek - csak a szenvedésekre gondol vissza, melyeket az emlékezet felkavar, megnövel: a bálnát és harag kergetik, fokozzák egymást lelkében s akkor, midőn leginkább pihenhetne és gyönyörködhetnék az életben, többet szenved, mint valaha.

A nő életének legboldogabb korszaka, midőn a családi és társadalmi gondok teljesen felemésztik testi és lelki erőit, midőn lelke állandóan természetes, igazi izgalmakat él át, amikor a tevékenység és pedig a másokért való tevékenység természetes kielégülést talál s a többiek is önként fordulnak feléje figyelmükkel, midőn egy személyben lehet gyermekének dajkája, nevelője, tanítója, édese és szeretetének tárgya.

Az a nő, akinek senkije sincs, akiért lelkesülhetne, akiért tehetne valamit, senkije, akiért feláldozhatná magát s aki neki szentelné életét, - a vén leány, akinek se bátyja, se öccse, kihez ragaszkodhatnék s akinek ő képezné szeretete tárgyát, aki nem könnyíthet szerencsétlenek sorsán s nem lehet vigasztalójuk, kinek altruisztikus ösztöne, intuíciója, tevékenysége, szenvedélye nem talál táplálékot, aki sem tanítónő, sem ápolónő, akinek nincsen élő, kézzelfogható életcélja - az olyan nő elkeseredik s teste, lelke elkorcsosul.

Semmi sem kedvezőtlenebb a nő számára, mint a munkátlanság, a tunyaság, a közömbösség, a tétlenség, semmi sem kínosabb, mint a természetes izgalmak nélküli élet, ha nem gondozhat, nem szerethet, nem gyűlölhet senkit s nem tehet senkiért és senkinek semmit.

Nézzük csak a jósnők jövendőmondásait, melyek világosan mutatják, mik voltak hosszú századok folyamán a nők vágyainak állandó tárgyai. Egyformán ismétlődik bennük: »hogy az illető nő mélyen érző kedély, hogy szeret valakit, hogy ebből fakad minden bánata, de hogy nemsokára fel fogják ismerni szerelmét, viszonozni fogják azt, hogy ahhoz fog feleségül menni, akit szeret s hogy sok gyermeke lesz.« A férfi számára ellenkezőleg így szokott hangzani a jóslás: »eddigi törekvéseit, hogy üstökön ragadja a szerencsét, nemsokára siker fogja koronázni, méltányolni fogják tehetségét, gazdag lesz és hatalmas.

Az alterocentrizmus okai

Ez az alterocentrizmus nem jelenti valamelyik nem erkölcsi felsőbbrendűségét a másik felett: helyesen értelmezve úgy az egocentrizmus, mint az alterocentrizmus egyaránt vezethet nagylelkűségre, erkölcsi ferdeségre, áldozatkészségre, erényekre és hibákra. Olyan ösztönökről van itt szó, melyek gyökerei mélyen lenyúlnak a két nem különböző hivatáskörébe.

Nemcsak az emberi nemnél tapasztalhatjuk a női nem altruizmusát s a fajért való odaadását, hanem 'az állatoknál, sőt még a növényeknél is. Látjuk, hogyan áldozzák fel a nő szerepét betöltő virágok szirmaikat, - pedig azok a szemüket és a szájukat pótolják - hogy ezáltal lehetővé tegyék a megtermékenyülést. Tudjuk, hogy a pillangó nősténye minden képességét egyedül annak a célnak szenteli, hogy létet biztosítson ivadékainak, melyeket soha nem fog ismerni s elpusztul a nedves földön olyan virágok gyökerei mellett, melyek őt magát nem táplálhatták, de amelyekre elhelyezhette petéit, kedvező életfeltételeket teremtve a születendő utódok számára.

E női altruizmus szükséges a faj számára. Ha a női nemből hiányoznék ez, a faj hamarosan kipusztulna, mert a gyermekek létrehozása és fölnevelése oly szülőt kíván, aki életét részben vagy egészen az új kis lényeknek szenteli, s ez a szülő nem lehet más, mint aki világra hozza őket: az anya.

A nőnek ez az ösztöne viszont egy másik, még belsőbb és általánosabb, bár még öntudatlanabb ösztönre nyúlik vissza, mely férfiben, nőben, öregben, fiatalban egyaránt megvan: hogy megvalósítsa élete célját.

Mi az életünk célja? Mi az, amire öntudatlanul, minden erőnkkel törekszünk, férfiak, nők egyaránt, amiért oly elkeseredetten küzdünk s keservesen törjük magunkat születésünktől fogva egészen a sírig? Az, hogy múlandó létünk nyomot hagyjon e világban, mely nem pusztul el velünk, hogy állandósítsunk néhány molekulát önmagunkból a végtelenben, mely körülvesz bennünket.

Két hajtóerőt adott e cél elérésére a természet: a szerelmet, mely öntudatlanul arra ösztönöz, hogy létrehozzuk önmagunkból utódainkat, akik meghosszabbítják fennmaradásunkat és a becsvágyat, mely agyunk segítségével anyagi, erkölcsi vagy szellemi téren olyan alkotásokra késztet, amelyek egyéniségünket naggyá teszik, megnövelik térben, időben és megadják a lehetőséget, hogy nyomot hagyjunk a végtelenben. Mi a halál, mi a fájdalom, mi a legkínzóbb áldozat akkor, ha általa lehetővé válik egyik vagy másik cél elérése?

Az anya sohasem vonja ki magát a fenyegető veszélyektől való félelmében az alól, hogy tovább ültesse a faj életét, aminthogy a férfi sem riad vissza még a legsúlyosabb áldozatoktól sem, ha tervezett munkájának sikeréről van szó. A fájdalom - ez az őrszem, melyet a természet küldött ki, hogy figyelmeztessen, ha veszély közeleg - bármilyen éles legyen is, gyönyörré válik, ha elérhetjük általa szeretetünk vagy becsvágyunk célját s ez nem más, mint múlandó énünk kiterjesztése térben és időben. Amint hajótörések alkalmával akadnak anyák, kik boldogan dobják gyermekeiket a mentőcsónakba ahelyett, hogy maguk ugranának bele, éppúgy láttunk már szobrászokat, festőket, írókat, akik nem törődve időjárással, betegséggel és éhséggel, kimerültség vagy hideg következtében haltak meg, csak azért, hogy befejezzék és megmentsék művüket.

E két hajtóerő pontosan megoszlik a két nem között. Igaz, hogy látszólag a becsvágy éppen úgy erőt vehet a férfin, mint a nőn, abban azonban már senki sem fog kételkedni, hogy a szeretet sokkal inkább segíti a nőt életcéljának megvalósításában, mint a férfit.

Egyedül gyermeke megszületésekor hatja át a nőt az az érzés, hogy teremtett valamit; az a biztos tudat, hogy valami eleven és életteljes meg fogja hosszabbítani énjét, az örökkévalóság ábrándját kelti benne. Ebből ered a nő örökös szeretni vágyása, teljes odaadása szeretete tárgya iránt, akiért kész az élet minden örömét feláldozni, sőt még magát az életet is. Ebből ered az intuíció, a szenvedély, a tevékenység ama magas foka, mely lényét áthatja, mert csak úgy helyezheti más lénybe cselekedetei középpontját, ha abba belelát, szereti azt és fárad érte. Ebből fakad a nő alterocentrikus hajlama is, mert hiszen, ha életet akar létrehozni, önön életének középpontját másba kell kihelyeznie, mert ez a másvalaki, a gyermek, fogja énjét meghosszabbítani térben és időben.

Másként van ez a férfinél. Énje folytatásánál nem számíthat a gyermekre. Testileg nem teremthet s így elméjével, szívével, kezével alkot valamit, ami túléli őt. Innen ered egocentrizmusa, vagyis az a hajlama, hogy önmagát, saját örömeit, saját tevékenységét tegye élete középpontjává: innen származik közömbössége, passzivitása és az a sajátsága, hogy az ész szavát követi, mely saját érdekei szerint való cselekvésre készteti. Ebből származik folytonos törekvése a becsvágy, a dicsőség, a hatalom, a gazdagság gyönyörei után s ez néha erősebb benne, mint életösztöne. Ezt bizonyítja az is, hogy az államok mindenütt keresztül tudták vinni, hogy alattvalóik életüket feláldozzák, de a személyes becsvágyat egyik sem tudta elhallgattatni bennük.

Nem akarom ezzel azt mondani, hogy az alterocentrizmus s a vele együtt járó intuíció, szenvedély és aktivitás kizárólag a nő sajátja, sem pedig azt, hogy az egoizmus s az abból fakadó közömbösség, passzivitás és elmélkedés egyedül a férfi birtoka, aminthogy azt sem akarom állítani, hogy az egoizmusból vagy altruizmusból származó erények és hibák az egyik vagy másik nem kiváltságai volnának.

Az említett különbségek - mint minden lényeges, általános különbség - távolról sem érvényesek minden esetben. Nemcsak megengedik, de fel is tételezik az árnyalatok és kivételek végtelen sokaságát. Számos férfinek vannak nőies erényei és hibái, viszont nem egy nőben találkozunk a férfi sajátos erényeivel és hibáival. Hány férfi kíváncsi és résztvevő, tevékeny és intuitív, hányban él a nőéhez hasonló szeretet s igazságosság, hánynak vannak a nőhöz hasonló szellemi hajlamai és viszont, mert hiszen minden férfiben van egy adag altruizmus s minden nőben bizonyos fokú egoizmus, amiből aszerint, amint az többé vagy kevésbé jut érvényre s egyéniségek szerint kisebb vagy nagyobb mértékben van kifejlődve, a közbeeső árnyalatok egész skálája keletkezik.

Nem akarok mást mondani ezzel, mint hogy azok az általában férfiasnak nevezett erények és gyarlóságok, érzésformák és gondolkodásmódok, melyek a legtöbb férfiben túlsúlyban vannak, az egocentrizmusban gyökereznek, azok az erények, gyarlóságok, erkölcsi és szellemi képességek pedig, melyeket női sajátságoknak szoktak tekinteni. vagyis amelyek a nőkben túlnyomónk, az alterocentrizmusba nyúlnak vissza, mely lényüknek szükségszerű alapja. Az egyik vagy másik nemhez tartozó erények és hibák mélysége és ereje aszerint változik, hogy milyen mély és milyen fokú az alterocentrizmus vagy egocentrizmus, mely alapjukul szolgál.

Az ebből fakadó tragikus helyzet

Bár a környező élőlények iránti vonzódás szükségszerűleg fakad a nő élethivatásából, mégis rettenetes tragédiákat idéz elő életében; ez az a meredek szirt, melyen megtörik a nőkérdés, ez az, ami olyan nehézzé teszi azt a problémát, hogy miként érje el a nő a boldogságot, melyhez joga van.

A legszerencsésebb élet is tragikussá válik azok számára, kiket nem védelmez saját önzésük.

Az egoizmus az élet gerince. Azoknak a boldog halandóknak, kiknek ez az egoizmus megadatott, van egy szilárd tengelyük, mely köré saját javukra összpontosíthatják cselekedeteiket. Egoizmusuk világító torony, mely pazar fényt áraszt saját útjukra. Az egoistának nincs szüksége senkire, hogy elérje célját, melyet többé-kevésbé öntudatlanul tűzött ki maga elé, nincs szüksége segítőre, támaszra, tudja, merre vezet útja s egyedül meg tudja azt járni. Az altruista ezt nem teheti meg, neki szüksége van másokra, nemcsak, hogy szeresse őket s hogy azok viszontszeressék őt, hanem hogy támogassák, irányítsák. Olyan ő, mint valami kúszó növény, mely indáival, virágaival be akarja borítani a száraz törzset, a hideg falat, amely mellett tenyészik s ha nem találja meg a törzset, mely támasza lehetne, az élettelen falat, melyhez indái hozzátapadhatnának, ő maga is elpusztul.

A nőből hiányzik az életnek az a gerince, melyet az egoizmus nyújt a férfinek: ezért van szüksége a férfire. Kell neki egy szilárd pont, mely nincs kitéve az őt kínzó folytonos nyugtalanságnak, nehogy bármilyen fuvallat magával ragadja őt és szétforgácsolja erőit. Olyan erőre van tehát szüksége, mely összpontosítja belső hevét s határozott irányba tereli azt.

Azt állítják, hogy a támasz utáni vágy a nő alacsonyabb intelligenciájából s hiányos neveléséből következik. Pedig ezt a vágyat a leggondosabb nevelés sem tudja benne elnémítani: sőt inkább folyvást fokozódik, amint szelleme fejlődik, amint gondolatai gazdagodnak s ezáltal a megérzések és megsejtések egész áradata veszi körül, melyek okát nem érti meg, jelentőségét nem ismeri fel s amelyeket nem tud felhasználni saját céljaira. Tény az, hogy a női intelligencia nem értelmi, hanem intuitív természetű. Minthogy tehát a nő intuitíve, a közbeeső fokok kihagyásával, mintegy egyetlen ugrással jut el a végkövetkeztetéshez, kétségek gyötrik az eredmény helyessége és még inkább annak gyakorlati értéke felől. Éppen ezért, minél intelligensebb a nő, annál inkább érzi szükségét egy másik, őt támogató értelmi erőnek, mely az övét kiegészíti, megvilágítja és hozzásegíti, hogy intuíciójának hasznát vehesse. E nélkül a nő szellemi termékei - éppen úgy, ahogy az üvegház pompázó virágai termők és porzók hiányában szirmaik lehullásával egyidejűleg elpusztulnak - úgy hervadnának el, ahogy születtek s nem érlelhetnék meg még a szerény réti virágok egyszerű terméseit sem.

Csupán azok a nők nem érzik támasz hiányát, akiknek a társadalmi kényszer, a megszokás vagy sajátos hajlamaik megadták az egoizmus férfias világító tornyát, melynek fénye azokban a nőkben, akik nők maradtak, majdnem teljesen kialudt.

Még más oka is van annak, hogy a támasz után való vágy nem hiányozhat a nőben.

Ahhoz, hogy általános képet alkothassunk magunknak az életről, hogy tervet készíthessünk s azt követni tudjuk, hogy megtaláljuk a megvalósítás felé vezető utat, szükséges, hogy a kitűzött cél valóságos, kézzelfogható és megmérhető legyen, vagyis hogy az értelem elbírálása alá essék s valami érdeket szolgáljon.

Az önző kedvtelések, melyekre a férfi vágyik, akár jók, akár rosszak, erkölcsösek vagy erkölcstelenek, megfelelnek e feltételeknek: valóságosak, kézzelfoghatók, észszerűek - szóval érdekek. Ha kedveim van egy jó ebédre, szép zenére, ha egy problémát akarok megoldani, oly dolgokra vágyom, melyek a valóságban léteznek s az ész elbírálása alá esnek. A belátásom valami határozott kritérium szerint választhat, dönthet értékük felett, meghatározhatja, hogy megvalósításuk megér-e ilyen vagy olyan áldozatot s megjelölheti a leginkább célra vezető utat. Ha ellenben szeretni vágyom azokat, kik körülöttem élnek s szeretetükre vágyom, ha örömet akarok nekik szerezni, ha gyermeket szeretnék, ha altruista hajlamaimat kívánom kielégíteni, oly örömök után sóvárgok, melyek lényege megfoghatatlan. Nincs olyan iránytű, melynek segítségével össze lehetne egyeztetni e vágyakat érdekeimmel. Az ész iránytűje nem alkalmas e célra, mert e javák az ész határain kívül esnek s az érzelem iránytűje sem igazíthat útba, mert nem egyetlen szenvedélyt akarok kielégíteni, hanem többet. Minthogy szenvedélyeink és érdekeink szemben állnak egymással, semmiféle támaszpontunk sincs, mely az utóbbiak megvalósításához vezetne. A szenvedélyek erősségi foka viszont folyton változik, tárgyai élők és különbözőek s így már csak azért sincs útmutatásunk szenvedélyeink céljának elérésére, mert nem tudjuk, mely cél megvalósítása hoz majd legtöbb örömet s azt sem, hogy mi fog nekünk nem a jelenben, hanem a jövőben gyönyörűséget nyújtani. Így tehát a nő számára nincs olyan kritérium, melynek alapján öntudatosan megkülönböztethetné, hogy mi hasznos számára és mi nem. Ha nincs valaki, aki helyette választ, bizonytalanul ingadozik órák, sőt percek alatt változva, miközben majd intuíciójára, majd uralkodó szenvedélyére hallgat.

Azáltal, hogy a nő szenvedélyének, vagyis örömeinek középpontját más, rajta kívül álló lények szeretetébe helyezi, teljességgel lehetetlenné válik számára, hogy egyedül, közvetlenül, saját erejéből, saját értelmével és eszközeivel érje el szenvedélye célját. Mások iránti végzetes szeretete folytán a nő végzetszerűen függ másoktól.

A kitartás, a munka meghozhatja a férfi számára a gazdagságot, a tiszteletet, a gondtalanságot, a kitüntetéseket, elérheti általuk érzékeinek kielégítését, megvalósíthatja művészi és politikai eszményeit, melyeket magának megalkotott; így tehát közvetlenül el tudja érni szenvedélyének tárgyát. A nőnek semmi ilyen határozott, kézzelfogható eszköz nem áll rendelkezésére. Környezetének szeretete a sors szeszélyétől függ: attól, vajon mint legfiatalabb vagy legidősebb gyerek jött-e a világra, ilyen vagy olyan körülmények között, több vagy kevesebb báj van-e benne s megtalálja-e előbb vagy utóbb azt a férfit, aki őt megérti. Élete a véletlen kezében van. Nem tudja közvetlenül akarata, tevékenysége, érdemei és munkája árán elnyerni a körülötte élők szeretetét, ha azok azt egyébként nem érzik iránta. A szeretetet nem lehet megvásárolni, a szeretet minden érdektől ment - mégis milyen tragikus a szeretetnek e szeszélyes volta a nőre nézve, akinek életcélja éppen a szeretet.

A nő sorsának, végzetes tragikuma nemcsak a fentiekre szorítkozik. Minthogy a nő életének középpontját más, kívüle álló lényekbe helyezi, akiknek más szenvedélyei, más érdekei vannak, abba a tragikus! helyzetbe kerül, hogy szenvedélyeit sohasem egyeztetheti össze érdekeivel.

Miben áll az egyén érdeke? Mindabban, ami növelheti a benne rejlő fizikai és pszichikai lehetőségeket: az egészséget, életet, a gazdagságot, hírt és dicsőséget. Ezek pedig alapjában véve ugyanazok a javak, mint amelyekre a férfinem oly kitartóan törekszik s amelyekben általában legnagyobb örömlét leli. Az ízlés gyönyörei, melyek iránt oly fogékony, megfelelnek az egészség követelményeinek. A gazdagság, a tisztelet, a hírnév iránti előszeretet hatalma növekedését idézi elő. De a nő szál iára a hírnév és a tisztelet még nem jelent boldogságot. Az a vágya, hogy szeretetet adjon és kapjon, hogy életet teremtsen s a körülötte élő lények létét gondjaiba vegye. Ezek az ő szenvedélyei, ez minden örömének, minden fájdalmának alapja. De ezek a szenvedélyek csaknem mindig ellentétben állnak érdekeivel.

A nőt semmiféle érdeke nem köti ahhoz, hogy gyermekei legyenek, akik mellett majd éjszakákat kell átvirrasztania, akik miatt gondok közt fog eltelni egész élete, mert hiszen a gyermek sem az egészséghez, sem a gazdagsághoz, sem a hírnévhez, sem a dicsőséghez nem járul hozzá. Azt sem követeli a nő érdeke, hogy elhagyja a szülői házat, melynek pedig gyakran bálványa, uralkodónője, hogy lemondjon a kényelemről, a gazdaságról, a szabadságról, melyhez gyakran még hírnév és társadalmi pozíció is járul, csak azért, hogy kövessen egy férfit, aki sokszor nem tudja neki megadni ama tényleges javak egyikét sem, melyekről lemondott. Nem érdeke a szenvedőket felkeresni, hogy könnyítsen rajtuk és bajaikat enyhítse. Nem érdeke az sem, hogy virágokkal, madarakkal, kis kutyákkal s más élőlényekkel népesítse be házát, melyek egész nap lefoglalják s igénybe veszik őt, mert ezáltal sem gyarapítja úgynevezett javait. Nem érdeke, hogy gyermeke új otthont alapítson s ő egyedül maradjon akkor, amidőn legtöbb szüksége volna szeretette. A nő személyes érdekei szempontjából nézve természetellenesnek tűnik fel, hogy Éva Kain születésekor az Úr lába elé borul s felkiált: »Az Isten megbocsátott, fiút adott nekem, akinek életem most már szentelhetem!« - mert valójában ez a fiú nem örömöket hoz neki, hanem az áldozatok, a testi és lelki szenvedések egész özönét zúdítja majd rá. És mégis, Éva fohásza az ösztöneiben kielégült nő hálakiáltása, ki végre megtalálta a célt homályosan érzett, szövevényes hajlamai számára, amelyek, mihelyt az anyaság érzését nem vesszük tekintetbe, lehetetleneknek tűnnek fel, de amelyek kielégítése a nő egyetlen öröme.