Jackie Ashenden

Bűnös vagy ártatlan?

Patricia Kay

Dada álnéven

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Jackie Ashenden, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A ROMANA 793. eredeti címe: The Italian’s Final Redemption

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Várnai Péter

© Patricia A. Kay, 2004 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A Romana 794. eredeti címe: Nanny in Hiding (Harlequin Silhouette, Special Edition)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2011)

Magyarra fordította: Czárán Judit

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA 793-794. számában, 2024

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-886-3

- Kép: Shutterstock

A Romana a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Jackie Ashenden

Bűnös vagy ártatlan?

1. FEJEZET

Lucy Armstrong gondosan megtervezte a szökését. Ha örökre el akar menekülni az apjától, nem engedheti meg magának, hogy hibázzon. Nem lesz egyszerű dolga, ahhoz ő túl értékes Michael Armstrong számára. Csakhogy nem azért, mert a lánya.

Egy házitanító évekkel ezelőtt kiderítette róla, hogy nemcsak matematikai zseni, de a pénzügyekhez is páratlan érzéke van. A bűnöző apja azonnal meglátta, miben lehet hasznára a lánya különleges képessége: a pénzmosásban. Időközben Lucy nélkülözhetetlen lett számára, ha arról volt szó, hogy el kell rejteni az illegálisan szerzett pénz eredetét.

Lucy biztos volt benne, hogy az apja nem fogja őt csak úgy elengedni. Állandóan szemmel tartja, ugyanúgy, ahogy korábban az édesanyját is figyeltette. Lucynek azonban csak egyetlen felügyelet nélküli órára volt szüksége. Az bőven elég lesz arra, hogy megvalósítsa a terve második lépését. Azt, hogy kiszolgáltassa magát az apja ellenségének. Harmadik lépésként pedig megkéri, hogy rejtse el őt, és segítsen neki eltűnni.

Nem volt a világ legjobb terve, mert Lucy nem szívesen támaszkodott másokra, de az édesanyja halála nem lehet hiábavaló! Annak idején ő megígérte neki, hogy elmenekül az apjától, bármi áron. Bízott benne, hogy a terve sikerülni fog. Az összes lehetséges tényezőt számításba vette, de mindent nem tervezhetett meg előre.

A legnagyobb ismeretlen tényező Vincenzo de Santi volt, az apja ősellensége. Lucy alapos kutatást végzett. A De Santi hírhedt olasz maffiacsalád volt, amelynek Lucy apja is dolgozott korábban. Egészen addig, amíg a kormányrudat az egyik fiú, Vincenzo vette át. Azzal ugyanis kezdetét vette a férfi keresztes hadjárata Európa nagy bűnözőcsaládjai ellen. Sorra lebuktatta és feladta őket. A szóbeszéd szerint a saját anyja bebörtönzéséért is ő volt a felelős. A De Santik egykor korrupt üzleti birodalma fokozatosan megtisztult, ma már sikeres vállalatnak számított.

Vincenzo de Santi kíméletlen volt a törvényességet illetően, és sok ellenséget szerzett magának. Az egyikük épp Lucy apja volt. De éppen ez teszi Lucy számára tökéletes mentsvárrá.

A buszmegállóból a lány még felnézett a régi épületre. Megtudta, hogy De Santi ma Londonban lesz, és a családja aukciósházának ügyeit intézi. Lucynek ez pont kapóra jött. Az aukciósház tökéletes hely arra, hogy feladja magát, mert csendes környéken fekszik, és könnyen megközelíthető.

Nem volt sok ideje. Az apja biztonsági emberei, akik minden lépését követik, már nyilván rájöttek, hogy az előbb nem csak azért ment be egy kávézóba, mert be akarta púderezni az orrát. Ahhoz sem fér kétség, hogy az őrei megtalálnák. Ez pedig azt jelenti, hogy át kell térnie a terve második lépésére, méghozzá gyorsan.

A fejét lehajtva átsietett az úton a De Santi Aukciósházhoz, és belépett az ajtaján. A recepción egy fiatal, elegáns öltönyt viselő férfi ült.

– Miben állhatok szolgálatára, Miss?

Lucy erősen megmarkolta formátlan kézitáskáját. A szíve vadul vert.

– Mr. De Santival szeretnék beszélni.

– Van időpontja?

Ez volt Lucy tervének gyenge pontja. Vincenzo de Santi azonban ismeri a nevét.

– Nincs – válaszolta –, de Mr. De Santi biztosan fogad. Lucy Armstrong vagyok.

A név láthatóan semmit sem mondott a recepciósnak. A mosolya udvarias volt, de elutasító.

– Sajnálom, Miss Armstrong, de ha nincs időpontja, nem engedhetem be. Mr. De Santi rendkívül elfoglalt.

Lucynek már csak húsz perce volt. Addigra megtalálják az őrzői, és visszahurcolják Cornwallba. Akkor pedig az édesanyja hiába halt volna meg.

Jeges félelem fogta el. Általában mestere volt az érzései leplezésének, és kizárólag az előtte álló feladatra koncentrált. Csakhogy többnyire számokkal volt dolga egy képernyőn, nem pedig hús-vér emberekkel. Most pedig, amikor elérhető közelségben van hozzá a szabadság, hevesen feltámadt benne a félelem.

Évekbe telt, mire elég bátorságot gyűjtött ahhoz, hogy megvalósítsa a tervét. Működnie kell! Második esélyt nem fog kapni.

– Lucy Armstrong vagyok – mondta el újra, szilárd hangon. – Michael Armstrong lánya.

A recepciós arckifejezése ugyanolyan maradt. Az a név sem mondott neki semmit.

Lucyban újra felidéződött a borzalmas emlék. Lelki szemeivel látta az édesanyját vérbe fagyva, a földön. Utolsó erejével még Lucy felé nyújtotta a kezét.

– Ígérd meg… – mondta elhaló hangon. – Ígérd meg, hogy elmenekülsz tőle. Éld az életedet szabadon, kincsem! Ne végezd úgy, mint én…

Lucy teljesítette az édesanyja kérését. Gondolkodj! – szólította fel magát. Most nem fagyhat le. A problémára kell koncentrálnia, és megoldást kell találnia. Biztonsági embereket nem látott, de ez nem tévesztette meg. De Santi biztonsági szolgálata legendás.

Még a fejét törte, amikor hirtelen kinyílt egy ajtó a recepciós pult mögött, és egy idősebb férfi lépett ki rajta.

– Találkozunk a pokolban, De Santi! – kiáltott hátra dühösen a válla felett, aztán elviharzott a kijárat felé.

A recepciós a férfi után sietett, hogy megnyugtassa. Ez volt Lucy nagy esélye.

De Santi irodájának az ajtaja nyitva maradt, úgyhogy habozás nélkül afelé indult. Hevesen kalapáló szívvel belépett rajta, és becsukta maga mögött. A biztonság kedvéért még a kulcsot is elfordította a zárban, aztán megfordult, és körülnézett a fényűzően berendezett helyiségben. Az íróasztal mögött ülő férfi ráemelte a tekintetét, de semmit sem mondott.

Lucy szíve a torkában dobogott. Teltek a percek, de az íróasztalnál ülő férfi látványa beléfojtotta a szót. Sötét, szemlátomást rászabott öltönyt viselt. Lucynek azonban nem ez tűnt fel elsőként, hanem a viselője magassága, széles válla és izmos mellkasa. Maga volt a megtestesült hatalom. Hanyagul ült a nagy bőr karosszékében, szinte unottnak tűnt, mégis határozottságot és tekintélyt sugárzott. Mint egy király a trónján.

Lucyt biztonságérzet töltötte el. Jó döntés volt, hogy ide jött. Ha valaki meg tudja védeni az apjától, akkor ez a férfi.

De Santi még mindig nem szólalt meg, csak nézte Lucyt a sötét, majdnem fekete szemével. Klasszikus értelemben nem volt szép férfi, Lucy azonban hihetetlenül vonzónak találta markáns állával, magasan ülő járomcsontjával és egyenes orrával. Lenyűgöző gátlástalanságot sugárzott.

Lucy beljebb ment, és csak az íróasztalnál állt meg. Éppen akkor, amikor kívülről valaki megrángatta a bezárt ajtó kilincsét.

– Mr. De Santi? – szólt be egy férfi.

Lucy nyelt egyet. Igyekeznie kell!

– Mr. De Santi, Lucy Armstrong vagyok, és azért jöttem ide, mert a védelmére van szükségem.

A férfi nem foglalkozott a kintről behallatszó izgatott hanggal, csak óvatos érdeklődéssel méregette Lucyt. Semmit sem mondott.

– Mr. De Santi! – Megint megrángatták a kilincset odakint. – Hívom a biztonságiakat!

– Nem szükséges, Raoul – kiáltott vissza Vincenzo.

Nem tűnt igazán aggódónak, de a pillantása valósággal keresztüldöfte Lucyt. Ez az ember veszélyes, gondolta a lány, és visszatért a félelme. Ez a gond az erős férfiakkal. Az erő biztonságot jelent, de veszélyt is. A szóbeszéd szerint Santit nem lehet befolyásolni vagy megvásárolni. Megvesztegethetetlen, nem kegyelmez az ellenségeinek, és a szemében ő ősellenség. Lucy tudta ezt, de nem volt más választása. A hatóságokhoz nem fordulhatott, mert ő maga is bűnözővé vált. Egyedül Vincenzo de Santi védheti meg. A saját apjánál pedig senki sem lehet veszélyesebb.

– Mr. De Santi, a nevem… – kezdte újra, hátha a férfi az előbb nem hallotta.

– Tudom, ki maga – vágott közbe Vincenzo nyugodt hangon.

– Ó!

Lucy elképedt. Ha tudja, akkor miért viselkedik így? Miért hagyja hidegen, hogy az ellensége lánya csak úgy besétál az irodájába? Nem kellene feltennie egy sor kérdést?

A férfi azonban csak egykedvűen nézett rá. Zavarba ejtőn. Lucy egyik lábáról a másikra állt. Nem szokott hozzá, hogy bámulják. Olyan érzése volt, mintha szabályosan átvilágítanák.

Már megint lefagytál! Nem terelődhet el a figyelmed! – gondolta.

A feladatára kell koncentrálnia. A percek telnek, és mielőtt még az apja emberei esetleg beállítanak ide, elő kell adnia a javaslatát Santinak. Most!

Megigazította a szemüvegét, és nagy levegőt vett.

– Ha tudja, ki vagyok, azt is tudja, ki az apám. A védelmére van szükségem, Mr. De Santi, és kész vagyok cserébe fizetni is.

– Értem. – A férfi egyáltalán nem tűnt meglepettnek, sokkal inkább unottnak. – Akkor mondja el, miért kellene bármit is tennem magáért.

Lucynek azonban nem volt ideje arra, hogy kérdésekre válaszoljon.

– Elmondom, amint megígérte, hogy megvéd. Minél előbb kellene, mert apám emberei bizonyára hamarosan behatolnak ide.

Lucy egyre nehezebben tudta kordában tartani a félelmét. De Santi ugrásra kész fekete párducra emlékeztette. Miért nem mond semmit? Valószínűleg el akarja őt bizonytalanítani, de akkor sem fog pánikba esni! Idáig már eljutott, és nem futamodhat meg. Akkor hiábavaló lett volna, hogy meghalt az édesanyja, aki meg akarta védeni őt az apja haragjától.

– Kérem! Az irgalmasságára apellálok.

Az egyszerű, formátlan ruhát viselő fiatal nő egyértelműen halálra volt rémülve, még ha ezt igyekszik is elszántan leplezni. A szemüvege mögött hatalmasnak tűnt a zöld szeme. Holtsápadt, és láthatóan görcsösen kapaszkodik a kopott retiküljébe. Vincenzo szótlanul nézett rá. A hallgatás hatékony vallatási taktika. Az emberek kényelmetlenül érzik tőle magukat. Arra készteti őket, hogy megtörjék a kínos csendet, és miközben beszélnek, sokszor érdekes dolgokat árulnak el. Nem mintha ő ki akarná vallatni Miss Lucy Armstrongot. Legalábbis még nem.

– Irgalmasság – ízlelgette a szót. – Ha azt keresi, Miss Armstrong, attól tartok, nálam rossz helyen kopogtat – mondta.

A nő egyenesen a szemébe nézett, és ez meglepte. Az emberek általában kerülik vele a szemkontaktust, mert félnek tőle. Többnyire jó okuk van rá. Ennek a nőnek is félnie kellene, mert Michael Armstrong lánya, ő pedig már évek óta próbálja leleplezni azt a mocskot, de egyszerűen nem fér hozzá. Néhány évszázada a bűnöző családok háborúit még brutális erőszak jellemezte. Manapság azonban a csatáikat a 21. század harcmezőin vívják: a pénzügyi piacokon, számokkal és befolyással.

Vincenzo már többször megpróbálta szétverni Armstrong pénzmosási rendszerét. Ha nem tudná tovább elrejteni a piszkos pénzét, viszonylag egyszerű lenne felszámolni az illegális birodalmát. Amikor azonban Vincenzo már azt hitte, el tudja kapni Armstrongot, valahogy mindig sikerült kibújnia a csapdából. És ez őrjítő volt.

Michael Armstrong nem különösebben eszes. Vincenzo majdnem biztos volt benne, a pasas nem elég okos ahhoz, hogy kicsússzon a markából. Mégis újra meg újra sikerült neki. Ügyes segítője van, ehhez nem fér kétség, és Vincenzo úgy gondolta, tudja, ki lehet az a segítő. A nő, aki most itt áll az íróasztala előtt.

Az európai alvilágban keringtek szóbeszédek Armstrong lányáról. Arról, hogy az apja szigorú megfigyelés alatt tartja, mivel ő a sikerei záloga. Nagyon ért a számokhoz, a pénzhez, és informatikai zseni. Játszi könnyedséggel el tudja rejteni az apja digitális nyomait…

Veszélyes nő, akkor is, ha nem tűnik annak. Alacsony, és első pillantásra teljesen átlagos. Az arca nagy részét elrejti sötét, göndör haja és vastag szemüvege. Talán veszélyes, talán nem, gondolta Vincenzo. Majd kideríti.

Az mindenesetre érdekes, hogy eljött hozzá. A biztonsági szolgálata azonnal értesítette, amint Lucy Armstrong belépett az aukciósházba. Valójában nyomban őrizetbe kellett volna vetetnie. Ilyen váratlan ajándékot nem szabad elszalasztani. Mégis úgy döntött, előbb meghallgatja, miért jött.

Lucy Armstrong még közelebb lépett az íróasztalhoz, és állta Vincenzo pillantását. Ezt az eltökéltséget egy másik nőnél talán csodálta volna, ennél a nőnél azonban, aki az apja bűntársa, nem engedhette meg magának. Csodálat helyett ki fogja használni. Rábírja, hogy felfedje az apja titkait. Utána Michael Armstrongot lecsukják, és a sorsában a lánya is osztozni fog.

– Mr. De Santi… – kezdte újra Lucy.

– Ne aggódjon, Miss Armstrong! – vágott közbe Vincenzo. – Az apja emberei nem juthatnak át a bejárati ajtón. Kiváló a biztonsági szolgálatom.

Annak kell lennie. Ha valaki keresztes hadjáratot folytat Európa legnagyobb hatalmú bűnözői ellen, nem érhetik váratlanul a meggyilkolására tett kísérletek. Vincenzo ezt annak a jelének tartotta, hogy jól végzi a dolgát.

– Úgy látom, nem érti, miről beszélek. Apám meg fogja…

– Az emberei nem jutnak be ide – mondta Vincenzo nyugodt hangon. – Foglaljon helyet!

A nő habozva leült. Láthatóan még mindig félt. Vincenzo szinte érezte rajta a félelem szagát. Jól ismerte, mit tesz a félelem az emberekkel, és hogyan lehet őket manipulálni vele. Ő nem alkalmazta, mert mélyen megvetette ezt a módszert. Az viszont újra meg újra meglepte, mennyire befolyásolják az embereket a saját érzéseik. Nem a pisztoly öl, hanem a félelem vagy a gyűlölet. Máskor pedig a szerelem. Az érzelmek minden fegyvernél veszélyesebbek!

– Ha maga szerint nem értem, magyarázza meg, Miss Armstrong! – törte meg Vincenzo a csendet. – Miért van itt? Mármint attól eltekintve, hogy rászorul a nemlétező irgalmasságomra.

Lucy mereven leült az íróasztal előtti székre.

– De apám emberei bármelyik percben itt lehetnek…

Már megint a félelem beszél belőle. Meg is van rá az oka. Az apja nem fogja megbocsátani az árulását.

Vincenzo futó pillantást vetett a számítógépére. Armstrong több verőlegénye már valóban az aukciósház bejáratánál állt. Vincenzo megnyomott egy gombot a billentyűzeten, és Lucy felé fordította a képernyőt.

– Ez a biztonsági kamera képe. Amint látja, már itt vannak, de velük majd mások foglalkoznak.

Vincenzo tudta, semmit sem fog kiszedni a nőből, amíg nem győzi meg arról, hogy nem kell tartania az apjától. Úgyhogy akár meg is mutathatja neki, mi történik odakint. Akkor talán azt is megérti ez a nő, hogy ő semmivel sem kevésbé veszélyes, mint Michael Armstrong.

Lucy feszülten figyelte a biztonsági kamera képét. Olyan volt közben, mint egy kis barna bagoly. Vincenzót meglepte a gondolat. Képzelgésekkel nem szokott foglalkozni. Ahogyan alacsony, jellegtelen nőkkel sem, akik részt vesznek az apjuk bűncselekményeiben.

– Eleget látott? – kérdezte, miután a videokamera megmutatta, hogy a biztonsági szolgálat foglalkozni kezd Michael Armstrong embereivel. A nő feléje fordult, és bólintott. – Akkor most már meghallgatnám a magyarázatát, ha szabad.

Lucy nagy levegőt vett.

– Oké. Mint már mondtam, azért vagyok itt, mert védelemre van szükségem az apámmal szemben. Megszöktem tőle, de nem fog csak úgy elengedni. Valakinek meg kell védenie tőle, és itt jön maga a képbe.

– De jó nekem! – mondta Vincenzo fanyarul. – Feltételezem, tudja, ki vagyok, Miss Armstrong, és búvóhelyet keresve nem véletlenül sétált be éppen az én irodámba.

A nő szinte már sértett pillantást vetett rá.

– Természetesen tudom, ki maga. Gondosan megterveztem a szökésemet. Azt is, hogy eljövök ide. Maga apám ősellensége, nagyhatalmú ember, és számos eszköz áll a rendelkezésére. Semmivel sem tartozik apámnak, és minden jel szerint megvesztegethetetlen. Ezért tökéletes a számomra.

A nő valóban elvégezte a házi feladatát.

– Nem vagyok olyan tökéletes, mint ahogy maga szeretné – mondta Vincenzo. – Mi akadályozna meg például abban, hogy haladéktalanul kiszolgáltassam magát a hatóságoknak? Sok bűncselekmény elkövetésében vett részt, Miss Armstrong, és amint bizonyára tudja, én amellett köteleztem el magam, hogy az olyan embereknek, mint maga és az apja, felelniük kelljen a tetteikért.

Lucy komor pillantást vetett a férfira.

– Nem vagyok olyan, mint az apám!

– Ennek ellenére nem kevés illegális tevékenységben vett részt, ha helyesek az információim.

A nő még sápadtabb lett. A kis bagoly nemcsak fél, hanem retteg. Vincenzo kíméletlen ember hírében állt. Egyesek kegyetlennek neveznék, és talán igazuk is van, de ez őt nem zavarta. Nem érdekelte, mit gondolnak róla mások. Az ő világában csak jó vagy rossz emberek léteztek, az árnyalatokhoz nem volt türelme. Akit bűnözőnek tartott, azt átadta a hatóságoknak. Ők majd eldöntik, valóban bűnös-e az illető. Mégsem volt biztos benne, miért van benne ez a nyomasztó érzés, amely a rémült fiatal nő láttán elfogja. Talán megsajnálta?

– Igaza van – mondta Lucy. – Bűnrészes vagyok, de fogolyként az embernek nincs választási lehetősége. Különösen akkor, ha még meg is fenyegetik. Nem engedhettem meg magamnak azt a luxust, hogy ellentmondjak. Hisz nekem, vagy sem, ígérje meg, hogy megvéd apámtól!

A nő téved. Mindenkinek van választása, akkor is, ha a választható lehetőségek nem tetszenek neki.

– Miért kellene bármit is megígérnem?

Lucy a férfira szegezte a tekintetét.

– Mert én mindent megadhatok magának, amire szüksége van ahhoz, hogy lebuktassa apámat.

2. FEJEZET

Lucy olyan sokszor félt már életében, hogy szinte hozzászokott. Az a félelem azonban, amelyet Vincenzo de Santival szemben ülve érzett, más volt, és nem értette, miért. A videokamerán keresztül látta, hogy az apja embereit eredményesen eltávolították, úgyhogy valójában már nem kellene félnie. A félelmének már nem is az apjához volt köze, hanem ahhoz a férfihoz, akinek az irodájában ült.

De Santi továbbra is unottnak tűnt, a szeme azonban fenyegetően villogott, és nem vette le Lucy arcáról. Ő nem számított rá, hogy a férfi szembesíteni fogja a saját bűntetteivel. Legalábbis nem azonnal. Nem szeretett azokra a dolgokra gondolni, amelyekre az apja kényszerítette. Nem tagadhatta azonban, miután a férfi a fejére olvasta, hogy ő is bűnrészes. Az viszont igaz, hogy nem volt más választása.

Valamikor talán felelni fog mindazért, amit elkövetett. Előbb azonban azt kell elérnie, hogy az apja elnyerje jogos büntetését. Most mégsem azért fél ennyire, mert bűnöket követett el. A félelmét Vincenzo de Santi váltotta ki. A férfiakat nem ismeri jól. Az apja mindentől elszigetelte Cornwallban, és minden mozdulatát éjjel-nappal figyelték. Az őrein kívül alig látott más embert, tőlük pedig távol tartotta magát, mert ijesztőek voltak. Magányosan élt, de nem engedte meg magának, hogy ezen töprengjen. Mindig csak arra összpontosított, ami éppen előtte állt, ha nem akart megbolondulni.

A szemét Vincenzo de Santira szegezte, és próbált nem figyelni újfajta félelmére.

– Természetesen mindent elmond nekem, ami az apjáról tudható. Mégpedig azonnal, ha kérhetem – mondta a férfi.

Lucy gyanakvóan méregette.

– Utána pedig átad a rendőrségnek?

Vincenzo megrántotta széles vállát.

– Természetesen. A rendőrök örülnének, ha maga a kezükre kerülne.

Ez bizonyára igaz, de Lucy nem akart a rendőrségre menni. Nem azért menekült el, hogy másik ketrecbe zárják. Az édesanyja nem ezt kívánta neki.

Igaz, ami igaz, ő is bűncselekményeket követett el. Megérdemli, hogy bebörtönözzék. Akkor is, ha valójában nem tehetett mást. Soha nem kérdezte meg az apjától, miből származik a pénze. Attól csak még elviselhetetlenebb lett volna az élete. Nem tett fel kérdéseket, csak csinálta, amivel megbízták. Pénzt tüntetett el és fektetett legális beruházásokba, hogy az apja vagyona egyre nagyobb legyen. Azért tette, hogy életben maradjon. Valóban börtönt érdemel érte?

Ahhoz nem fér kétség, hogy Vincenzo de Santi kiszolgáltatná a rendőrségnek. Leolvashatta az arcáról. A bírája és a hóhérja lesz.

Lucy erősebben megmarkolta a táskáját, amelyben a laptopja rejlett. Azon van minden információ, amelyre szüksége van, kivéve a jelszavakat.

– Miért akar rendőrkézre adni? – kérdezte.

Nem volt könnyű, de a lány állta Santi pillantását. Abban reménykedett, segítségére lesz abban, hogy eltűnjön valahol az USA-ban. Valahol, ahol biztos lehet abban, hogy az apja nem talál rá.

A férfi megvetően méregette. Lucynek olyan érzése volt, hogy mindent lát. A félelmét, a lelkifurdalását, a bezárva töltött szánalmas léte nyomait.

– Mindent elmond, amire szükségem van, utána pedig értesítem a hatóságokat. Valószínűleg már ma délután. Minél hamarabb beszél, annál hamarabb lebuktathatom az apját.

Ha a férfi ezt bátorításnak szánta, hát nem járt sikerrel, és ezt le is olvashatta Lucy arcáról.

– Nem tetszik magának? – kérdezte, és halvány mosolyra húzódott a szája. – Miss Armstrong, ha alaposabb kutatást folytatott volna, tudná, mit tartok a bűnözőkről. Irgalomra nem számíthat tőlem.

Lucy alábecsülte Vincenzo de Santit. Azt gondolta, hogy csak az apja fogja érdekelni. Ki kell találnia, hogyan változtathatja meg a férfi véleményét.

– Még nem rendelkezem az összes fájllal. Eltart egy ideig, mire minden információt megadhatok magának. Körülbelül egy hét kell hozzá.

Elég ez ahhoz, hogy Santi meggondolja magát? És belemegy vajon a dologba?

– Egy hét? Már megbocsásson, Miss Armstrong, de ismerem a magáról keringő szóbeszédeket. Tisztában vagyok a képességeivel. Tíz másodperc alatt megszerezhetné nekem az információkat, ha akarná.

– Csakhogy nem akarom – csúszott ki Lucy száján. – Egy hét, Mr. De Santi. Egy hét, és akkor mindent megadok magának ahhoz, hogy ne csak apámat buktassa el, hanem a teljes bűnözői birodalmát.

A férfi gyanakvóan méregette Lucyt.

– Miért kellene egy hétig várnom? Tíz perc alatt elérhetem, hogy elmondjon mindent, amit tudni akarok.

A jeges félelem legyűréssel fenyegette Lucyt. Vincenzo de Santi gátlástalansága legendás volt. A pletykák szerint a saját szüleit is kiadta a hatóságoknak. Ez a férfi bármire képes!

Lucy minden bátorságát összeszedte.

– Természetesen megteheti, hogy nyomást gyakorol rám, de azzal semmit sem fog kiszedni belőlem – mondta.

A férfi egykedvűen nézett rá.

– Biztos vagyok benne, hogy az embereim sok mindent ki tudnának csikarni magából. De azt hiszem, megkímélem magam a drámától, és egyszerűen elveszem a laptopot a táskájából.

– Megteheti – ismerte el Lucy –, de semmire sem megy vele. Az információkat jelszavak védik, és azokat a fejemben tartom – tette hozzá.

A férfi tekintete valósággal keresztülfúrta, de összeszorította a fogát. Nem fogja elkapni róla a pillantását. Erős lesz, és az eltökéltsége talán hat Santira. Talán meggondolja magát, és nem adja őt a hatóságok kezére.

– A mogorva tekintete nem fog meglágyítani – tette még hozzá.

A férfi szeme vészjóslóan megvillant.

– Ebben biztos vagyok, de kemény bűnözőket is megtörtem már. Nem hiszem, hogy egy olyan nő, mint maga, problémát jelentene nekem.

A fickó gúnyolódik vele? A rezzenéstelen arca félelmet ébresztett Lucyben, annak a kellemetlen érzésnek viszont, amely az apjára gondolva mindig elfogta, nyoma veszett. Egyelőre biztonságban érezheti itt magát. A gondolat megnyugtatta.

– Próbálja csak meg! – mondta, és kihívóan nézett Santira. – Nem félek magától.

– De igen, fél. – A férfi hangja rideg volt, a tekintete kíméletlen. Mint ő maga. – Pokolian fél tőlem.

A nőnek láthatóan nem tetszett, hogy Vincenzo az orra alá dörgöli, mit érez. A szemében düh villogott, finom vonású arcán makacsság jelent meg. Kinyitotta a száját, nyilván azért, hogy ellentmondjon neki, de ő megelőzte: – Ne hazudjon, Miss Armstrong! A hazugságot széllel szemben is egy mérföldről kiszagolom. Amúgy is az az érzésem, hogy maga nem tud igazán jól hazudni.

Lucy az ajkába harapott. Vincenzo valamilyen okból nem tudta levenni a szemét a nő szájáról. Miért lehet rá ilyen hatással egy lány, akit mindenképpen rács mögé akar juttatni? Nem engedheti meg, hogy a teste diktáljon neki. Az utóbbi hónapban teljesen lefoglalta, hogy a St. Etienne család drogbirodalmának maradékát is felszámolja. Nőtársaságra egyáltalán nem maradt ideje.

A vele szemben ülő lány egyébként sem az esete. Azokat a nőket kedveli, akik kevésbé ziláltak, és nem bűnözők. Főként nem olyan bűnözők, akik elég arcátlanok ahhoz, hogy azt feltételezzék róla, képes kínzáshoz folyamodni. Soha nem alacsonyodna le odáig, hogy ugyanolyan módszereket alkalmazzon, mint régen a családja. Nincs is szüksége rá. Információk megszerzésben az ő csapata a legjobb. Amit kiderítenek, azt átadja a rendőrségnek, a többit pedig már ők intézik.

A látogatója továbbra is dühösen meredt rá.

– Nos? – kérdezte. – Ad nekem egy hetet, vagy sem?

– Miért adnék? Elvehetem a laptopját, és odaadhatom az informatikusaimnak. A kódolást játszi könnyedséggel feltörik.

– Nem – vágott közbe Lucy. – Ezeket a jelszavakat nem.

Vincenzót harag fogta el. Őt nem szokták félbeszakítani. Főleg nem egy olyan nő, aki fél tőle, mégis szembeszáll vele. Van benne kurázsi, meg kell hagyni.

– Akkor nyilván nem bánja, ha az informatikusaim belenéznek a gépébe.

– Az adatok automatikusan törlődnek, ha valaki jelszó nélkül próbál hozzájuk férni. – Lucy a szemüvegén át hűvös pillantást vetett a férfira. – Ha meg akarja kockáztatni, hogy minden elvesszen, csak tessék!

A nő tényleg ravasz! Vincenzo még kíváncsibb lett. Hogyan sikerülhetett elszöknie az apjától, és miért éppen hozzá fordult? Tisztában kellett lennie azzal, hogy rá fogja hívni a rendőrséget.

Megadhatná neki az egy hetet. Az már igazán nem oszt, nem szoroz. Addig pedig Lucy Armstrong mindent elmond neki, amit ő tudni akar az apjáról, és más módon is a hasznára lehet. Ha valóban ez a kis kócos nő az oka, hogy eddig minden kísérlete kudarcot vallott, amelyet Michael Armstrong lebuktatására tett, talán más bűnözők csapdába csalására is használhatja. Egy hét tényleg semmi.

A nő még mindig magába roskadva ült a székén. Úgy festett, mintha legszívesebben levegővé válna. Vincenzót nem lepte meg a dolog. Michael Armstrong olyan ember, aki a kegyetlenkedéstől sem riad vissza, ha érvényesíteni akarja az akaratát. Sok pletyka kering a felesége haláláról, és azok a szóbeszédek még eltökéltebbé tették Vincenzót, hogy elintézze a pasast.

Lehet, hogy a lányánál is erőszakot alkalmazott? Ezért ül itt most összekuporodva a székén, és igyekszik még apróbbnak tűnni? Azért retteg tőle is?

De miért érdekli ez? A nő bűnöző, és hasznos eszköz a kezében. Semmi több.

Vincenzo az asztalára könyökölt, és előrehajolt. A nő szeme tágra nyílt, és még erősebben markolta a formátlan táskáját. Igen, ez a barna madárka nagyon fél, mégis állja a pillantását. Akaratosságot és eltökéltséget sugároz. Nem fogja egykönnyen beadni a derekát.

– Maga szeret kockáztatni, Miss Armstrong. Le vagyok nyűgözve. A jelszavai talán megállítják az informatikusaimat, talán nem. Lehet, hogy inkább megállapodást kellene kötnöm magával.

Lucy áthatóan nézett a férfira.

– Milyen megállapodást?

– A képességei nyilvánvalóan rendkívül hasznosak. Jól jöhetnek nekem, és nem is csak az apja lebuktatásához. Nagyon sok más bűnöző van még, akiknek rács mögött lenne a helyük. Úgy gondolom, maga a segítségemre lehet abban, hogy felelősségre vonják őket.

A nő megint az ajkába harapott. Vajon tényleg olyan édes az íze, amilyennek tűnik?

Miért foglalkozom a szájával? – gondolta Vincenzo, és mérgesen összevonta a szemöldökét. Elképzelni sem tudta, mi a fene van vele.

– Miért kellene segítenem magának? – kérdezte Lucy elképedve. – Apámmal kapcsolatban megteszem, de ez minden.

Vincenzo haragra gerjedt.

– Attól tartok, nincs más választása – válaszolta, és sikerült elérnie, hogy a hangja hűvös legyen. – Ha azt akarja, hogy várjak egy hetet, mielőtt átadom magát a rendőrségnek, akkor a felügyeletem alatt marad, és mindent megtesz, amit mondok. Ez az ára. Amennyiben nem hajlandó megadni, azonnal hívom a biztonsági embereimet.

Lucy dühösen nézett a férfira.

– Ha viszont nem segítek magának, nem buktatja le apámat.

– Azt maga nélkül is megoldom, csak úgy tovább fog tartani. A támogatása csupán felgyorsítaná a dolgot.

– Miért akar egyáltalán megállapodást kötni velem?

Jó kérdés, állapította meg Vincenzo. Nem kellene mindenképpen megállapodást kötnie vele, egyszerűbben is elérheti, hogy a nő megtegye, amit akar. Ő van fölényben. Mégsem fogja kihasználni a hatalmát, mert akkor nem lenne különb azoknál, akiket rács mögé juttat.

– Mert nagyon hasznosnak bizonyulhat – ismerte el. – Egy eszköz pedig csak addig ér valamit, amíg össze nem törik. Nem óhajtom összetörni magát, Miss Armstrong.

– Viszont fel akar használni.

A nő hangja nem volt vádló, csak beletörődő. Mintha a helyzet, amelyben van, nem lenne új a számára. Az apja eszköznek használta, és Vincenzo is ugyanezt tenné.

– Nem, civetta – mondta. – Nemcsak fel akarom használni magát, hanem meg is teszem. Ha egy hetet szabadon akar tölteni, fizetnie kell érte. Ezt az árat szabom.

Lucy a férfira meredve összeráncolta a homlokát.

– Mit ért azon, hogy szabadon tölteni? Gondolom, nem hagyja, hogy egyszerűen elmenjek innen.

– Jól gondolja.

A lány csak bólintott. Erre a válaszra számított.

– Nos, ha valóban szabadon engedne, az azt jelentené, hogy védtelen lennék. Azzal pedig természetesen értelmét vesztené, hogy eljöttem ide.

A ránc mintha beleégett volna a nő homlokába. Mintha hiba lenne a sápadt bőrén. Az a bőr vajon olyan selymes, mint amilyennek tűnik?

– Nem szívesen csücsülnék egy cellában – folytatta Lucy. – Apám szigorú őrizet alatt tartott a házában. A tengernél van, azt azonban soha nem láttam, csak hallottam a hullámverést. Szeretném, ha láthatnám is őket – mondta, és Vincenzo mellett a távolba nézett. – Egy szigeten élünk, de még soha nem láttam a tengert. Nevetséges, nem igaz?

Bűnözőnek valóban elég furcsa ez a nő, gondolta Vincenzo. Elmenekül az apjától, kiszolgáltatja magát az ő kényének-kedvének, a védelmét kéri, most pedig a tengerről beszél. Lehet, hogy ez az egész csak színjáték? Sosem lehet tudni. Az ilyen emberek hazudnak, mint a vízfolyás, és érzelmi trükköket is bevetnek azért, hogy megkapják, amit akarnak.

Ő pedig máris azon kapta magát, hogy furcsa dolgokat gondol ennek a lánynak a szájáról és bőréről. Volt már dolga olyan nőkkel, akik megpróbálták elcsábítani. Vagy azért, mert meg akarták ölni, vagy valamilyen okból manipulálni szerették volna. Azok a nők nem tudták, hogy a trükkjeikkel nála nem érnek el semmit. Érzelmi zsarolással pedig végképp nem.

Ezt a leckét keservesen megtanulta az anyjától. Ez a kis barna bagoly is meg fogja tanulni.

Mit tegyen vele?

Jó kérdés. A lány vagy valóban az, akinek tűnik, és ebben az esetben, a fejében levő információktól eltekintve, viszonylag ártalmatlan. Vagy sokkal veszélyesebb, mint amilyennek látszik…

Bárhogy is van, nagyon óvatosnak kell lennem vele, gondolta Vincenzo.

– A foglyok nem választhatják meg a cellájukat – mondta végül.

– Higgye el, tudom, mit jelent fogolynak lenni. Túl nagy kérés lenne, hogy egy hétig egyszerűen normális életet élhessek?

Vincenzo összeráncolta a homlokát.

– Normális életet? Arra számított, hogy egyszerűen engedem elmenni?

Lucy elpirult, és lesütötte a szemét.

– Igen, abban reménykedtem, hogy segít nekem.

– Ugyan miben?

– Hogy új személyazonosságot szerez nekem. Segít az USA-ba menekülnöm. Ott elrejtőzhetnék, és soha senki nem találna meg.

Vincenzo egy pillanatig csak elképedten meredt a nőre. Valóban azt gondolta, hogy ő majd segíteni fog neki? Abban a reményben sodorta magát óriási veszélybe?

Ez bizony ostobaság volt tőle. Neki nem az a dolga, hogy embereket mentsen. Arra esküdött fel, hogy elérje a felelősségre vonásukat. Ha pedig Lucy Armstrong azt hitte, vele kivételt tesz, akkor tévedett. Az irgalmasság olyan luxus, amelyet nem engedhet meg magának.

– Ez esetben ki kell ábrándítanom – mondta kemény hangon. – Alaposabb munkát kellett volna végeznie a kutatásakor. Újra elmondom: nem kenyerem az irgalmasság.

A nő szeme hatalmasra tágult. Láthatóan megdermedt a félelemtől. Egy jámborabb ember szíve talán megesne rajta, Vincenzóban azonban már szemernyi jámborság sem maradt. És mégis…

Csírájában elfojtotta a furcsa érzését, amely alighanem szánalom volt, aztán elfordította a kulcsot a zárban, és kinyitotta az ajtót.

– Hívd a biztonságiakat, Raoul! – adta ki közönyösen az utasítást. – Ez a fogoly már alig várja, hogy a cellájába kerüljön.

3. FEJEZET

Lucy reszketett. Cella…

Ha nem teljesítette az apja utasításait, az mindig bezárta őt a cornwalli házában egy parányi, ablaktalan helyiségbe. Soha nem tudta, mennyi időre hagyja ott, de mindig kész örökkévalóságnak érezte. Gyűlölte azt a sötét lyukat. Miután az apja kiengedte, kivétel nélkül eleget tett az akaratának. Idővel pedig megtanulta, hogy ellenkezés nélkül teljesítse a kívánságait.

Miközben a szökését tervezte, úgy gondolta, örökre maga mögött fogja hagyni a rémálomba illő emlékeket. Úgy tűnik, tévedett. Vincenzo de Santi mindig is ismeretlen tényező volt a tervében. Azt feltételezte, a férfiban lesz némi együttérzés, de nyilvánvalóan tévedett. Valójában tudhatta volna. A férfiról keringő szóbeszédből minden igaz. Rideg, megvesztegethetetlen, könyörtelen. Nem ismer irgalmat. Ő azonban félelmében nem gondolt erre.

– Kérem – mondta rekedten –, ne rakjon cellába!

Most még könyörög is Santinak? Az édesanyja bezzeg nem könyörgött. Bátran közé és a dühöngő apja közé állt. Szó nélkül elviselte a Lucynek szánt ütést. Ő is szeretett volna ilyen erős és bátor lenni.

Lépteket hallott, és az ajtóban két, feketébe öltözött biztonsági ember jelent meg.

Csapdába esett. Nincs menekvés.

A félelem megbénította. Bedugják egy sötét lyukba! A sötétség a halála. Mázsás súly, amely minden levegőt kiszorít a tüdejéből.

A két férfi feléje indult. Sikítani akart, de nem jött ki hang a torkán. A világ elsötétült előtte.

– Lélegezzen, civetta! – parancsolta egy mély hang. – Lélegezzen!

Engedelmeskednie kell a hangnak. Ellenkezésnek nincs értelme. Lucyt heves szédülés fogta el, és reszketett, mintha borzalmasan fázna.