Borítószöveg

„Ahogyan a tél és a nyár ellentéte sokkal határozottabb volt akkor, mint a mi életünkben, olyan éles volt a különbség fény és sötétség, csend és zaj között. A mai város alig ismeri a zavartalan sötétséget és az igazi csendet, egy árván pislákoló fény vagy egy távoli magányos kiáltás hatását.

E szüntelen ellentétekből következett, és a formák tarkaságából – mert minden ezek közvetítésével tolult be a szellembe –, hogy a mindennapi élet valósággal árasztotta magából az ingereket és a szenvedélyes szuggesztiók tömegét; ez nyilatkozott meg abban, hogy a középkori városi élet a nyers féktelenség, az ádáz kegyetlenség és a bensőséges megindultság hangulatai között ingadozott.„

Huizinga azt mondja, hogy a modern ember nem ismerheti meg a késő középkori burgundi világot a középkori embereket mozgató mélységes szenvedély és az ösztönöket megzabolázó szimbolikus formák megértése nélkül. Ehhez kitágítja az akadémikus tudomány módszereit, a művészeteket és az irodalmat is bevonva eleveníti meg a mindennapokat átható pompát és egyszerűséget, a lovagiasság eszméjét, a szerelmi konvenciókat, a kegyetlenséget, a vallásos életet, a halálvíziót és az udvari krónikások, művészek, államférfiak gondolkodását. A rituálék, vágyak és érdekek működésének szuggesztív ábrázolása olyan erővel ragadja magával az olvasót, hogy sokak tudatába ez a kép égett bele a középkorról. Hatásának titka, hogy Huizinga sokoldalú tudósi felkészültsége mély emberi érzékenységgel és személyes érintettséggel párosul. Könyve úgy olvastatja magát, mint a legnemesebb irodalom. Sugárzik belőle az alkotó szellem függetlensége, amely minden korban példát ad a gondolkodás bátorságából. A mű első magyar kiadása, A középkor alkonya egy rövidített angol változat alapján készült. Most, első megjelenése után egy évszázaddal először tarthatja kezében az olvasó a könyv teljes holland eredetijének fordítását.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Johan Huizinga: Herfsttij der middeleeuwen: studie over levens- en
gedachtenvormen der veertiende en vijftiende eeuw in Frankrijk
en de Nederlanden. Bezorging tekst, illustraties en bibliografie:
Anton van der Lem. Leiden, Leiden University Press, 2019

Fordította és az utószókat írta

Balogh Tamás

A verseket fordította

N. Kiss Zsuzsa

Borítóterv © Féder Márta

Borítókép: Hubert és Jan van Eyck: Genti oltárkép (A Bárány imádása),
1432. Szent Bavo-székesegyház, Gent

Hungarian translation © 2022 Balogh Tamás, N. Kiss Zsuzsa

Magyar kiadás © 2022 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

ISBN 978-963-620-027-5

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Nagy Zsejke

Olvasószerkesztő Darida Benedek

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Előszó az első kiadáshoz

Szellemünk többnyire az új kezdetét kutatja a múltban. Mindenki arra kíváncsi, miként rügyeztek ki azok az új eszmék és új életformák, melyek későbbi korokban tündökölnek majd teljes gazdagságukban; bármilyen korról van szó, főként azt szokták vizsgálni, amit a következő korszaknak ígér. Akkora, de akkora igyekezettel kutattak a középkori műveltségben a modern kultúra csírái után, hogy néha már úgy tűnhet, mintha a középkor szellemi története alig lett volna több, mint a reneszánsz adventje – minthogy ezekben a ridegnek és halottnak elkönyvelt századokban egyszerre erre is, arra is már a nyiladozás jeleit látták, és a jövendő kiteljesedést vetítette előre minden. Csakhogy amikor a keletkező új élet után kutatunk, könnyen elfeledkezünk arról, hogy a történelemben, amint a természetben is, meghalás és születés örökkön kéz a kézben halad; elaggott műveltségformák halnak el, s nyomukban máris új növekedés és új élet terem.

A tizennegyedik és tizenötödik századot próbáltuk ez egyszer nem az eljövendő reneszánsz hírnökeként magunk elé képzelni, hanem a középkor végeként, a maga utolsó életszakába érkezett középkori kultúraként, mint egy kitelt gyümölcsöktől roskadozó, élete teljét elért fát, melynek ideje lassan lejár. Miként fojtja meg a régi, szorító gondolkodásformák burjánzása a gondolat eleven magját, hogyan szárad ki s merevedik meg egy gazdag kultúra – ez adja az itt következő oldalak fő mondanivalóját. Ennek a könyvnek az írása közben mintegy az alkonyati égbolt mélységeiben merült el szemünk – de vérvörösbe borult, s vészjósló ólomszürkétől haragosan talmi rezes fényben játszott ez az ég.

Most, amikor visszatekintünk arra, amit írtunk, felvetődik a kérdés, hogy ha tovább pihent volna a tekintet az alkonyati égen, vajon nem oldódtak volna-e fel mégis áttetsző tisztaságban a zavaros színek? Bizony, úgy tűnik, hogy miközben megtöltöttük vonalakkal és színekkel, valamiként mégis komorabb lett a kép, s már nem olyan derült, mint ahogy eleinte, amikor elkezdtük a munkát, bennünk élt. Ha merően csak a hanyatlásra, a kimerülésre és hervadásra figyelünk, könnyen megeshet, hogy túl sok halál árnyékolja be a művet.

E könyv megírására az a szándék indított bennünket, hogy mélyebben megértsük, a kor életének teljes összefüggésében fogjuk fel a Van Eyck testvérek és követőik művészetét. A burgundi társadalmat kívántuk szemügyre venni, mint elemi egységet: úgy tűnt, ez éppoly zárt és egybefüggő műveltségkörnek tekinthető, akár az itáliai quattrocento, és szándékunk szerint a könyv először erre a címre is hallgatott volna: Burgundia évszázada. Ahogyan azonban kutatásunk kérdésfelvetése egyre általánosabbá vált, világos lett, hogy el kell tekintenünk a kezdeti behatárolástól; kiderült, hogy csak igen csekély mértékben vélelmezhető a burgundi kultúra valamiféle egysége; Franciaország nem burgundi része legalább ekkora figyelmet követelt. Ily módon egyfajta kétosztatúság lépett Burgundia helyébe, Franciaország és a Németalföld, mégpedig felettébb egyenlőtlenül súlyozva; mert az elhaló középkori kultúra általános áttekintése során a németalföldi elemnek messze a francia mögött kellett maradnia; csak azokon a területeken, ahol önálló jelentőségre tett szert, a hitéletben és a művészetben kerül szóba részletesebben. Az pedig aligha szorul mentegetésre, hogy a tizenhatodik fejezetben néhány oldal erejéig átléptük a magunknak állított földrajzi határokat, hogy Ruusbroec és Karthauzi Dénes mellett Eckhartot, Susót és Taulert is tanúként szólíthassuk.

Mily kevésnek tűnik mindaz, amit a tizennegyedik és tizenötödik század irodalmából áttanulmányoztunk, ahhoz képest, amit még el szerettünk volna olvasni! De szívesen állítottunk volna a különféle szellemi irányok fő típusai mellé, melyekre elképzelésünket jórészt alapoztuk, még számos másikat! De bárha a krónikaszerzők közül főként Froissart-t és Chastellaint idézzük, a költők közül Eustache Deschamps-t, a teológusok közül Jean Gersont és Karthauzi Dénest, a festők közül Jan van Eycket – ennek oka mégsem csak az általunk összegyűjtött anyag korlátozottsága, hanem még inkább az a tény, hogy megnyilvánulásaik gazdasága és sajátosan egyéni vonásaik révén ők a leghűbb tükrei a kor szellemének. Az élet és a gondolkodás formáinak leírására tettünk kísérletet. A lényegi tartalomhoz hozzáférkőzni, mely ezen formákban nyugodott egykoron – vajon nekiveselkedik valaha még ennek a történeti kutatás?

Leiden, 1919. január 31.

Előszó a második kiadáshoz

Aki egy második kiadás előkészítésének feladatával találja szembe magát, késztetést érez arra, hogy az egyik vagy a másik végletet válassza: hagyja változatlanul, vagy írja újra az egészet – ami egyet jelentene azzal: kutasson ki és gondoljon újra mindent. Gyengeség-e a részéről, ha rendszerint aztán mégis a középutat részesíti előnyben? – Hiába hajtottunk végre mégoly sok módosítást a szövegen, nem hízeleghetünk magunknak azzal, hogy minden fogyatkozását orvosoltuk volna. Azon túl, hogy néhol jobban kifejtettük, javítgattuk és kiegészítettük, főként tompítottunk és lágyítottunk rajta, és világosabbá tettük. Többen, többfelől olyan mércével mérték a könyvet, mintha a burgundi Németalföld kultúrtörténetét szándékoztuk volna megírni; s ha így lett volna, akkor valóban igencsak fogyatékos lenne. Ebben a vonatkozásban nem állt módunkban változtatni rajta. Művünk célkitűzésével kapcsolatban utalnánk az alcímre és az első kiadás előszavára; csak remélhetjük, hogy megbocsátják nekünk az egység és zártság hiányát, ami ehhez a félreértéshez vezetett.

Leiden, 1921. május 16.

Előszó a harmadik kiadáshoz

A jelen harmadik kiadásba átvezettük a második német kiadás (1928) minden javítását és változtatását, s még néhány másikat azokon felül. A legfontosabbnak azt ítéljük, hogy tizennégy fejezet helyett huszonkettőbe rendeztük mondanivalónkat, ami vagy 177–182 oldal áthelyezésével-átdolgozásával járt. Az illusztrációkkal a könyv immár ugyanolyan arculatot ölt, mint az angol, a német és a svéd változat. A végére illesztett időrendi táblázat reményeink szerint segítségére lesz majd egypár olvasónknak. A holland olvasó esetleg rossz néven veszi majd, hogy számára is felkínáljuk a legfontosabb idézetek fordítását, minthogy a régi francia általában véve nem támaszt túl nagy követelményeket nyelvtudásával szemben. Mindössze meg kívántuk óvni az apróbb félreértésektől azokon a helyeken, ahol a jelentés vagy a nyelvhasználat módja eltér a ma használatostól; ráadásul úgy tűnt, talán mégsem árt némi fogódzó, minthogy a tizennegyedik-tizenötödik századi stílus számos esetben pongyola, és a mondatok nemritkán befejezetlenül maradnak. Nem tudjuk eléggé hangsúlyozni, hogy az itt kínált fordítás kizárólag eligazító jellegű, és semmiképp sem tart igényt arra, hogy szépirodalmi mércével mérjék.

Leiden, 1928. május 20.

Előszó a negyedik kiadáshoz

Egy olyan könyvet, melynek gondolata vagy negyedszáz évvel ezelőtt fogant meg bennünk, s már annak is több mint tizenöt esztendeje, hogy először napvilágot látott, befejezettnek kell tekinteni. A maga útját járja, el kell engedni. Némi kiegészítés, főként a jegyzetekben, a meglevő helyenkénti kipótlása az azóta megjelent irodalommal – ez minden, amit a szerző még engedélyezett magának. Leginkább még a jelentősen módosított és kibővített illusztrációs anyagot ajánlhatnánk figyelmükbe, mint ezen harmadszori megújítás legnyilvánvalóbb bizonyítékát.

Leiden, 1935. február 8.

Előszó az ötödik kiadáshoz

Dacára a negyedik kiadás előszavában foglaltaknak, melyben elvágtam a további javított kiadások útját, egy szövegen mindig akad csiszolnivaló. Ha maga a szerző gyakran nem is veszi észre, hogy itt-ott nyelvtani hibákat vétett, vannak, akik ezeket szorgosan kigyűjtik a számára. Köszönhetően nekik, ez a mostani megint csak javított kiadásnak lett mondható.

Leiden, 1940. október 12.

1.
Az élet hevessége

Amikor vagy fél évezreddel ifjabb volt a világ, az élet minden történése sokkal élesebb külső formában mutatkozott meg, mint ma. Szenvedés és öröm, sorscsapások és szerencse között még nagyobbnak látszott a távolság, mint most; még feltétlen és közvetlen valóságként éltek meg mindent, ahogy a gyermek kedélyére hat még ma is öröm és szenvedés. Minden életeseményt, minden cselekedetet szemléletes és hangsúlyos formák vettek körül, egy kötött, feszes életstílus magasztos polcára emelve azokat. Az élet nagy dolgai: a születés, a házasságkötés, a halál, az egyházi szentségek sugarától övezve megannyi isteni misztériumként jelentek meg. De még a kisebb jelentőségű élethelyzeteket is, mint egy utazás, egy munka, egy látogatás, ezerfajta áldás, szertartás, formula, formaság kísérte.

A sorscsapások és a nyomorúság még kevesebb enyhülést találtak, mint manapság; félelmesebben és kínzóbban is szakadtak az emberre; a betegség jobban elvált az egészségtől; a tél metsző hidege és szorongó félhomálya elemibb fogyatkozás volt. De a rang és a gazdagság gyönyöreit is meghittebben s mohóbban élvezték, mert élesebben elváltak a jajongó szegénységtől és nyomorúságtól. Egy prémmel szegett köntös, egy lobogó kandalló, áldomás és tréfa s egy puha ágy még igazi gyönyörűségszámba ment, amit talán még az angol regény vállalt fel legtovább, amikor az élet örömeit igyekezett leírni, és az is plántálta belénk a legelevenebb színekkel. És az élet minden dolga hivalkodón és kegyetlenül közszemlére volt téve. A bélpoklosok kereplőiket forgatták, és úgy vonultak végig körmenetben, a koldusok a templomok előtt óbégattak, és torz testüket mutogatták. Valamennyi társadalmi osztály, rend és foglalkozás felismerhető volt az öltözetéről. A nagyurak soha egy lépést sem tettek volna címerük és megkülönböztető jelvényeik fitogtató felvonultatása nélkül, tiszteletet és irigységet keltve maguk körül. Bíráskodás, a portéka kínálgatása, menyegző és temetés mind-mind zajosan, sűrű jövés-menéssel, kikiáltással, sirámmal és zeneszóval adott hírt magáról. A szerelmes hölgyének jelét viselte, a tagok testvériségük jelvényét, a pártok uruk színeit és címerét hordták. Ez az ellentét és harsányság a város és vidék külső arculatában is megmutatkozott. A város, ellentétben a mi városainkkal, nem terült szét sivár gyárépületek és jellegtelen villák alkotta szedett-vedett elővárosokban, hanem városfalak közé volt zárva, szép egységes képpé kerekedett, amit temérdek torony csipkézett. Bármily magasan emelkedtek és súlyosan terpeszkedtek is a nemesek vagy kereskedők kőházai, a város képét a templomok meredeken ég felé törő tömegei határozták meg.

Ahogyan a tél és a nyár ellentéte sokkal határozottabb volt akkor, mint a mi életünkben, olyan éles volt a különbség fény és sötétség, csend és zaj között. A mai város alig ismeri a zavartalan sötétséget és az igazi csendet, egy árván pislákoló fény vagy egy távoli magányos kiáltás hatását.

E szüntelen ellentétekből következett, és a formák tarkaságából – mert minden ezek közvetítésével tolult be a szellembe –, hogy a mindennapi élet valósággal árasztotta magából az ingereket és a szenvedélyes szuggesztiók tömegét; ez nyilatkozott meg abban, hogy a középkori városi élet a nyers féktelenség, az ádáz kegyetlenség és a bensőséges megindultság hangulatai között ingadozott.

Mégis volt egy hang, mely rendre túlzengte a tevékeny élet zsivaját, s mégoly tarkán összevegyülő, kuszaságba mégse fúló akkordjaival átmenetileg mindent a rend szférájába emelt: a harangok. A harangok a mindennapi életben a figyelmeztető jó szellemek szerepét töltötték be, s jól ismert hangjuk hol gyászt, hol örömöt, hol békét, hol békétlenséget hirdetett, hol összecsődítette, hol intette az embereket. Általában név szerint ismerték őket: a kövér Jacqueline, a Roeland-harang; mindenki tudta, mit jelent, ha csak félreverik, s mit, ha kongatják. Zengése iránt a szüntelen harangzúgás ellenére sem tompultak el az emberek. Mikor 1455-ben a várost és az egész burgundi udvart rendkívüli izgalomban tartotta két valenciennes-i polgár rossz emlékű párviadala, a küzdelem egész ideje alatt állandóan kongott a nagyharang, amit, mint Chastellain írja, „rettenetes volt hallgatni”. Antwerpenben, a Miasszonyunk templomának tornyában még ma is ott lóg az 1316-ban készült öreg vészharang, amelyet csak Oridának, azaz „horridá”-nak, rettenetesnek hívtak. A vészharang megkondítását „sonner l’effroy”-nak, „faire l’effroy”-nak nevezték; maga a szó eredetileg békétlenséget jelentett – latinul „exfredus” –, aztán ugyanennek harangzúgással való hírül adását, vagyis riadót, végül riadalmat. Képzelhetjük, miféle rettentő bódulat telepedhetett a városra, mikor Párizs összes templomának és kolostorának harangjai reggeltől estig, sőt egész éjszaka is zúgtak, mert olyan pápát választottak, aki majd véget vet az egyházszakadásnak, vagy mert a Burgundiak és az Armagnacok békét kötöttek.

A körmeneteknek is felkavaró hatása lehetett. Nehéz időkben – és ezek bizony elég sűrűn követték egymást – néha nap nap után, sőt heteken keresztül vonultak. Mikor az Orléans-i- és a Burgundi-ház között kitört végzetes viszály végül nyílt polgárháborúvá fajult, és a király, VI. Károly 1412-ben kibontotta az Oriflamme-ot (a francia királyok harci lobogóját), hogy Félelemnélküli Jánossal összefogva legyőzze az Armagnacokat, akik szövetkeztek Angliával, s ezáltal hazaárulóvá lettek, Párizsban mindennapos körmeneteket rendeltek el, mihelyst hírét vették, hogy a király ellenséges földre lépett. Május végétől egészen júliusig tartottak, és mindig más-más csoportok, rendek vagy céhek vonultak fel, mindig más útvonalon és más ereklyékkel: „ezek voltak emberemlékezet óta a legmegindítóbb körmenetek”. Mindenki mezítláb és éhgyomorral vonult, a parlament tanácsosai csakúgy, mint az egyszerű polgárok; aki csak tehette, égő gyertyát vagy fáklyát vitt a kezében; mindig volt sok kisgyerek is a körmenetben. Még a Párizs környéki falvakból is özönlöttek a szegény parasztok, mezítláb megtéve a hosszú utat. A népek vagy együtt haladtak a körmenettel, vagy megbámulták „sírva-zokogva, nagy könnyhullatással vagy mély áhítattal”. És szinte egész idő alatt szakadt az eső.

Ezenkívül ott volt a számos fejedelmi bevonulás, melyek megtervezéséhez igénybe vették mindama pallérozott mesterségbeli tudást, ami csak rendelkezésre állt. És a kivégzések egymást érő sora. A vérpadról áradó kegyetlen izgalom és nyers megindulás fontos eleme volt a nép szellemi táplálékának. Tanmesének beillő látványosság volt. A szörnyű rablógyilkosságok megtorlására a törvény hasonlóan szörnyű büntetéseket eszelt ki; egy fiatal gyújtogatót és gyilkost Brüsszelben odaláncoltak egy karóhoz; a lánc végére erősített karika lehetővé tette, hogy körbejárhasson az égő rőzsekötegek gyűrűjében. Megindító szavakkal intette a népet, hogy okuljon a példáján; „és annyira meglágyította a szíveket, hogy mindenki szinte feloldódott a szánalom könnyeiben. Úgy dicsérték a halálát, mint a legszebbet, amit valaha láttak”. Messire Mansart du Bois, egy Armagnac, akit 1411-ben Párizsban a burgundi rémuralom idején lefejeztek, nemcsak hogy szívből megbocsát a hóhérnak, aki a szokásnak megfelelően erre kéri, hanem azzal fordul hozzá, hogy csókolja meg: „Nagy tömeg álldogált ott, és szinte mindenki forró könnyeket hullatott.” Gyakran megtörtént, hogy nagyurak kerültek a vérpadra; ilyenkor a népet elégtétellel töltötte el a törvénykezés szigora, és a földi nagyság hívságos voltát nyomatékosabban vette tudomásul, mintha valamely festett példázatot vagy haláltáncot nézett volna. A hatóságok gondoskodtak róla, hogy a látványosság hatását semmi se csorbítsa: az urak magas állásuk jelvényeivel indultak a gyászos útra. Jean de Montaigut, a király főszertartásmesterét, aki Félelemnélküli János gyűlöletének lett az áldozata, egy magas szekéren viszik a vérpadhoz, előtte két kürtös lovagol; díszruhája van rajta, gazdagon redőzött bő köpeny („houppelande”) „chaperon”-nal (csuklyával) és félig vörös, félig fehér nadrág, csizmáján aranysarkantyú; így, aranysarkantyúsan csüngött a lefejezett holttest a bitófán. A gazdag kanonokot, Nicolas d’Orgemont-t, aki az Armagnacok bosszújának esett áldozatul 1416-ban, szemetesszekéren vitték végig Párizson, bő lilaszín köpönyegében és hasonló színű csuklyával a fején, és így kellett végignéznie két társának a kivégzését, mielőtt őt magát életfogytig tartó börtönbüntetésre ítélték volna, „hogy a bánat kenyerét egye és a rettegés vizét igya”. A jogtudós Oudart de Bussyt, aki visszautasította a párizsi parlamentben számára felajánlott helyet, XI. Lajos külön nyomatékos parancsára kihantolták; és a holttestet „a parlamenti tanácsosok divatjával megegyező” skarlátvörös prémes süvegben közszemlére tették Hesdin piacterén, magyarázó versezet kíséretében. A király maga is csikorgó tréfálkozással ír az esetről.

A körmeneteknél és a kivégzéseknél ritkábbak voltak a vándorprédikátorok beszédei, akik néha feltűntek, hogy igehirdetéseikkel felrázzák a népet. Mi, újságolvasók szinte már el sem tudjuk képzelni, hogy a kimondott szónak miféle megrendítő hatása lehet egy kiéhezett és tudástól érintetlen lélekre. Egy Richard testvér nevezetű vándorszerzetes, akit az a tisztesség ért, hogy Jeanne d’Arc gyóntatóatyja lehetett, 1429-ben tíz egymást követő napon keresztül prédikált Párizsban. Hajnali ötkor kezdte, és délelőtt tíz és tizenegy között fejezte be, legtöbbször az Aprószentek temetőjében, melynek boltívei alatt voltak láthatók a híres haláltáncfreskók, háttal a nyitott halottaskamráknak, melyekben a boltívek fölött közszemlére téve halomban hevertek a koponyák. Mikor a tizedik prédikációja után közölte, hogy ez volt az utolsó, mert nem kapott engedélyt a további igehirdetésre, „az összegyűltek apraja-nagyja oly szívet szaggatóan és mélyen zokogott, mintha bizony a legközelebbi hozzátartozóikat temetnék – és a prédikátor együtt zokogott velük”. Mikor végül elhagyta Párizst, a nép azt hitte, hogy vasárnap megáll Saint-Denis-ben prédikálni; mint arról a Journal d’un bourgeois de Paris (Egy párizsi polgár naplója) beszámol, szombat este nagy csapatokban kivonultak a városból az emberek, legalább hatezren, hogy jó helyet biztosítsanak maguknak, és a szabad ég alatt, a mezőn aludtak meg.

A ferences Antoine Fradint is eltiltották Párizsban a prédikálástól, miután hevesen kikelt a rossz kormányzat ellen. A nép viszont éppen ezért rajongott érte. Éjjel-nappal mellette voltak és őrizték a Cordelier-k (vagyis a ferencesek) kolostorában; a nők vállalták az őrszemek szerepét, hamu- és kőkészlettel felfegyverkezve. Az őrséget eltiltó rendeleten csak nevetnek: a király mit sem tud róla! Mikor végül a kiutasított Fradin kénytelen elhagyni a várost, hatalmas tömeg kíséri, „hangos szóval siránkozva és sóhajtozva a távozásán”.

Valahányszor a szent életű dominikánus, Vincent Ferrer jön prédikálni, a városból mindig ünnepélyesen kivonul eléje a nép, a magisztrátus, az egész papság, a püspökök és a prelátusok vezetésével, hogy dicsőítő énekekkel fogadják, és a városba kísérjék. A prédikátor egész sereg követőjének kíséretében utazgat, akik estéről estére napszállta után, testüket ostorozva és énekelve, körmenetben vonulnak végig a városon. Minden városból újabb csapatok csatlakoznak hozzá. Minden követőjének ellátására és elhelyezésére gondja van szállásmesterek útján, akiknek kizárólag feddhetetlen embereket tesz meg. Számos pap tart vele a legkülönfélébb rendekből, hogy a gyóntatásnál és a misemondásban segédkezzék. Néhány jegyző is kíséri, hogy azon nyomban jegyzőkönyvbe vegyék a békeítéleteket, melyeket a szent prédikátor mindenhol hoz. Orihuela spanyol város tanácsa Murcia püspökéhez írt levelében igazolja, hogy a szent férfiú a városukban 123 békéltetést vitt végbe, s ezek közül 67 gyilkossági ügy volt. Akárhol prédikál, egy faácsolattal kell megvédeni a tolongó tömegtől, amely szeretné megcsókolni a kezét vagy a ruháját. Prédikációja alatt szünetel minden tevékenység. Csak ritkán esett meg, hogy ne indította volna könnyekre a hallgatóságát, s valahányszor az utolsó ítéletről, a pokolbeli büntetésekről vagy a Mi Urunk szenvedéseiről beszélt, hallgatóságával együtt olyan heves zokogásban tört ki, hogy jó ideig hallgatnia kellett, míg nem csitult valamelyest a sírás. Megszokott dolog volt, hogy a latrok az egész nép jelenlétében a földre vetették magukat, és könnyek között vallották meg nagy bűneiket. Mikor a híres Olivier Maillard 1485-ben Orléans-ban böjti prédikációit tartotta, olyan sokan másztak fel a háztetőkre, hogy a tetőfedő 64 napi munkát számított fel a javításokért.

Mindez az angol-amerikai „revival”-ek és az Üdvhadsereg légkörére emlékeztet, csak mérhetetlenül felnagyítva és még szélesebb nyilvánosság részvételével. Nem kell attól tartanunk, hogy életrajzírói jámborul eltúlozták volna Ferrer hatását; a józan és száraz Monstrelet csaknem ugyanezekkel a szavakkal számol be arról, hogy egy Tamás fráter nevezetű állítólagos karmelita, akiről később kiderült, hogy közönséges csaló, 1428-ban Észak-Franciaországban és Flandriában miféle hatást váltott ki prédikációival. Az ő fogadására is kivonult a teljes városi tanács, és nemesek versengtek azért, hogy tarthassák öszvérének kantárát; az ő kedvéért is sokan elhagyták házukat és családjukat, köztük nemesek is, akiket Monstrelet név szerint említ, hogy mindenüvé kövessék. A tekintélyes polgárok legdrágább szőtteseikkel borították be a számára felállított magas szószéket.

A szenvedéstörténet és a végső dolgok ecsetelésén kívül a vándorprédikátorok főként a fényűzés és a földi hívságok ostorozásával tudták ennyire megragadni az embereket. A nép, írja Monstrelet, mindenekelőtt azért hallgatta oly hálásan és annyi odaadással Tamás frátert, mert az eldobatta velük a pompát és a cicomát, különösen pedig azért, ahogy a nemeseket és az egyházi személyeket kárhoztatta, fejükre olvasva bűneiket. Az volt a szokása, hogy ha előkelő hölgyek találtak a hallgatósága közé vegyülni, kiknek a kor divatja szerint magasan feltornyozott hajáról hosszú, bő redőjű fátyol lógott le, rájuk uszította a suhancokat (Monstrelet szerint bűnbocsánatot ígérve nekik), elkiáltva magát: „au hennin! au hennin!” (ez az a magas és csúcsban végződő női fejdísz), amiért is az asszonyok soha többé nem mertek ilyen hennint viselni igehirdetése alatt, és csak egyszerű fejkötőt hordtak, mint a beginák. „Bizony, úgy tettek, amint a csiga, mely ha közel megyünk hozzá, behúzza szarvacskáit, de megint kiölti azokat, amikor biztonságban érzi magát. Mert mihelyt a nevezett prédikátor elhagyta a vidéket, visszatértek korábbi szokásaikhoz, megfeledkeztek a tanításáról, és apránként újra felrakták a régi cicomát, éppoly pompázatosan, vagy még díszesebben is azoknál, akik soha le sem vetették azt.”

Richard testvér és Tamás fráter éppúgy lángra lobbantotta a hiúságok máglyáját, ahogy hatvan esztendővel később Firenze tette Savonarola kedvéért, csak sokkal rettenetesebb arányokban és jóvátehetetlen veszteségére a művészeteknek. Párizsban és Artois tartományban 1428-ban és 1429-ben még megelégedtek a kártyalapok, táblajátékok, játékkockák, hajdíszek és csecsebecsék elégetésével, melyeket a férfiak és a nők önként hordtak a máglyára. Az ilyen nyilvános égetések a tizenötödik században Franciaországban és Itáliában is visszatérő elemei voltak a prédikációk hatására jelentkező rendkívüli tömegindulásnak. Ebben a szertartásos formában öltött testet a bűnbánó elfordulás minden földi hívságtól és örömhajszolástól, közösen végrehajtott, ünnepélyessé stilizált kifejezése volt ez egy heves felindulásnak, amiképp az a kor általában is minden téren hajlott stílusos formák megteremtésére.

Csak akkor értjük meg, mily dúsan színezett és tüzesen fénylő volt az akkori élet, ha bele tudjuk élni magunkat a kedély mindezen fogékonyságába, a könnyhullatásra és lelki átalakulásra való hajlandóságba, és az ideges ingerlékenységbe.

Össznépi gyász idején úgy viselkedtek, mintha elemi csapás érte volna őket. VII. Károly temetésén a nép a gyászmenet láttán szinte eszét veszti a megrendüléstől: valamennyi méltóság „szorongást ébresztő gyászruhába öltözött, olyannyira, hogy már láttukra megindult az emberek szíve; s a gyász és a fájdalom láttán, amelyet uruk halála miatt viseltek, az egész város nagy sírásban és jajveszékelésben tört ki”. A király hat apródja talpig fekete bársonyba öltöztetett paripán lovagolt: „s csak Isten a megmondhatója, miféle fájdalmas és szánalomra indító gyászban voltak fent nevezett urukért”. A nép körében meghatódva mesélték, hogy az egyik ilyen apród nagy bánatában négy teljes napon át nem evett, nem ivott semmit.

De nem csak mély gyász vagy valamely felkavaró prédikáció vagy a hit titkai nyomán érzett megrendülés indította meg ily bőséges patakzással a könnyeket. Mindenféle világi ünnepség alkalmával is kiadósan sírtak. A francia király Jó Fülöphöz küldött tisztelgő követének többször is meg kell szakítania beszédét, mert könnyekben tör ki. Mikor Coïmbra hercege, az ifjú János búcsút vesz a burgundi udvartól, mindenki hangosan zokog, és ugyanez történik a dauphin érkezésekor, az angol és a francia király ardres-i találkozóján. XI. Lajos mindenki szeme láttára könnyekben tör ki, amikor bevonul Arrasba (Atrechtbe); Chastellain több ízben mutatja még mint trónörököst, ahogy a burgundi udvarnál tartózkodva könnyezik és zokog. Természetesen van némi túlzás ezekben a beszámolókban; leginkább a hírlapírók „szem nem maradt szárazon” fordulatával vethetnénk össze. Az 1435-ös arrasi békekonferenciáról Jean Germain azt írja, hogy a követek hathatós, szívhez szóló beszédei hallatán megindultságukban szinte elnémulva földre rogytak a jelenlévők, s ott sóhajtoztak, zokogtak és jajveszékeltek. Nyilván nem így volt, ám Chalon püspöke úgy találta, hogy voltaképp így kellett volna lennie: e túlzásokban az igazság visszfényét látjuk felcsillanni. Körülbelül úgy áll a dolog ezzel a folytonos megindultsággal, mint a tizennyolcadik század érzékeny lelkeinek könnyzáporával. A sírás valami magasztos és tiszta dolognak tűnt fel. Meg aztán: ki ne ismerné még ma is az erős megindultságnak azt a már-már borzongató és könnyekre fakasztó érzését, melyet egy ünnepélyes bevonulás ébreszt az emberben, még akkor is, ha az uralkodó, akit a pompa illet, történetesen teljességgel közömbös a számunkra. Akkoriban az ilyen elemi meghatódás tele volt a pompa és a nagyság félig vallásos tiszteletével, és gyakran talált őszinte könnyekben utat magának.

Aki még ezután sem látná a tizenötödik század és a mi korunk izgalmi készsége között a különbséget, az megértheti egy más területről vett példából, mint a könnyek; ez pedig a forrófejűség. A mi számunkra valószínűleg elképzelhetetlen békésebb és nyugodtabb játék a sakknál. La Marche azonban leírja, hogy sakkjáték közben gyakran kerül sor veszekedésre, „s hogy ilyenkor még a leghiggadtabb ember is a türelmét veszti”. A királyfiak összeszólalkozása a sakktábla felett még a tizenötödik században is éppoly közkedvelt motívumnak számított, mint a Nagy Károlyról szóló regényekben.

A mindennapi élet egész folyása határtalan teret kínált az izzó szenvedélyességnek és a gyermeki képzeletnek. Ennélfogva aztán az újabb középkorkutatások, melyekhez a krónikák megbízhatatlansága miatt lehetőség szerint előszeretettel merítenek hivatalos okmányokból, időnként bizony veszedelmes hibába esnek. Az okmányok ugyanis keveset mutatnak meg az élet alaphangjának különbségéből, mely a rég elmúlt koroktól elválaszt bennünket. Ha kizárólag rájuk hagyatkozunk, megfeledkezünk a középkori élet harsány pátoszáról. A szenvedélyek közül, melyek színeikkel megfestik a kort, az okiratok általában csupán kettőről emlékeznek meg: a pénzsóvárságról és a marakodásról. Ugyan ki ne csodálkozott volna már el azon a csaknem felfoghatatlan hevességen és szívósságon, mellyel ama kor törvényszéki okmányainak lapjairól minduntalan elénk tűnik a kapzsiság, a viszálykodás, a bosszúszomj! Ezeket a vonásokat csakis akkor érthetjük meg és úgy fogadhatjuk el, ha belátjuk, hogy mélyen összefüggnek a szenvedélyességgel, mely minden területen állandó izzásban tartotta az életet. Ezért nélkülözhetetlenek a krónikaszerzők – még akkor is, ha felületesek a tények dolgában, és sokszor tévednek –, ha igazán látni akarjuk az életet.

Sok szempontból még mesebeli színben tűnt fel az élet. Ha még az udvari krónikások, ezek az illusztris férfiak, akik közelről ismerték fejedelmeiket, sem voltak képesek másként látni és ábrázolni ezeket a felséges személyeket, mint a csodálat archaikus, hierarchikus szűrőjén keresztül, ugyan miféle bűvfényben láthatta a naiv népi fantázia a királyi udvart! Hadd idézzünk egy meggyőző példát Chastellain történeti munkájából erre a meseszerű hangvételre. Az ifjú Merész Károly, akkoriban még Charolais grófja, Sluysből (Sluis) Gorkumba érkezvén arról értesül, hogy atyja, a fejedelem minden javadalmazásától és javadalmától megfosztotta. Chastellain leírja, hogy a gróf egész udvartartását, a legkisebb kuktáig maga elé hívatja, megindító beszédben számol be nekik az őt ért csapásról, ugyanakkor hitet tesz amellett, hogy tiszteli félrevezetett atyját, és szívén viseli az övéi sorsát, akiket mind igen nagyon szeret. A tehetősebbeket biztatja, hogy vele együtt várják be sorsának jobbra fordulását; a szegényeket felhatalmazza arra, hogy elhagyják, s ha netán hírét vennék, hogy a gróf sorsa jóra fordult, „akkor jertek vissza, mert helyetek betöltetlenül vár reátok, barátsággal fogadlak mindannyiótokat, s megjutalmazlak a türelemért, amelyet értem vállaltatok”. – „Erre mindnyájan egyszerre kezdtek beszélni, és nagy könnyhullatás közepette mindenki egyként azt kiáltozta: Urunk, mi mind, mi mind együtt élünk és halunk veled!” Károly mély megrendültséggel fogadja ezt a hűségnyilatkozatot: „Akkor hát éljetek és szenvedjetek, és én inkább vállalok minden szenvedést, semhogy nélkülözzetek.” Most egymás után előlépnek a nemes urak, és felkínálják neki, amijük csak van, „ezt mondva az egyik: nekem van ezrem, a másik: nekem tízezrem, egy harmadik: nekem ennyi, nekem meg amannyi, amit ím, felajánlok az én uramnak, és kivárom sorsának jobbra fordulását”. Így aztán minden ment tovább a maga megszokott módján, s egyetlen tyúkkal sem került kevesebb a gróf konyhájára.

Természetesen a jelenetet Chastellain színezte ki így. Nem tudjuk, hogy miközben történetté gyúrta, mennyire stilizálta át azt, ami a valóságban történt. De a lényeges épp az, hogy a fejedelmet a népballada egyszerű formáiban látja; számára teljes egészében a kölcsönös hűség elképzelhető legprimitívebb érzelmi állapotában és epikai egyszerűséggel nyilatkozik meg az eset.

Miközben a valóságban mind bonyolultabb formát öltött a közigazgatás és az államháztartás mechanizmusa, a politikáról néhány állandó, egyszerű típus vetült a nép lelkébe. A kor a népdal és a lovagregény politikai elképzelései között él. Azt lehet mondani, hogy egynéhány típusra szűkítették le az ismerős uralkodói jellemképek palettáját, melyek mindegyike többé-kevésbé valamely dal vagy kaland egy-egy motívumának felel meg: a nemes és igazságos fejedelem, a gonosz tanácsadóktól körülvett fejedelem, a fejedelem, aki megbosszulja a háza becsületén esett sérelmet, végül a fejedelem, akit az övéi hűségesen támogatnak balsorsában. A késő középkori állam városi polgára, aki súlyos adók terhét nyögte, és a jövedelmek elosztásába beleszólással nem bírt, állandó gyanakvásban élt, hogy vajon nem szórják-e el, s valóban az ország javára fordítják-e forintjait. Ez az államügyek vitelével szemben táplált bizalmatlanság alakult át aztán azzá a leegyszerűsített elképzeléssé, hogy az uralkodót kapzsi és ravasz tanácsadók veszik körül, vagyis a fejedelem udvartartásának fényűzése és pazarlása felelős azért, hogy oly rosszul megy az ország sora. Így egyszerűsödnek le a nép számára mesés elemekké a politikai kérdések. Jó Fülöp jól tudta, hogy milyen nyelven kell a néphez beszélni. Az általa rendezett 1456-os hágai ünnepségek idején bizalmat és bámulatot akart kelteni a hollandokban és a frízekben, akik még azt hihették volna, hogy nem rendelkezik az utrechti püspökség megszerzéséhez szükséges anyagiakkal, ezért a lovagterem mellett egy szobában harmincezer márka értékű ezüst asztalneműt halmozott fel. A csodájára járhatott mindenki. Ezenfelül Rijselből (Lille) két teli pénzesládát is elhozatott, melyek mindegyikében százezer arany oroszlán tallér volt. Bárki megpróbálhatta megemelni, úgyis hiába. Képzelhető-e ennél oktatóbb hatású vegyítése az állami hitelképesség fitogtatásának és a vásári szórakoztatásnak?

A fejedelmek zajos életében egy-egy fantasztikus mozzanat nemegyszer az Ezeregyéjszaka kalifáira emlékeztet. A hidegen számító politikai vállalkozások közepette olykor féktelen lobbanékonyság irányítja cselekedeteiket, holmi személyes szeszély miatt életüket és művüket is veszélybe sodorják. III. Eduárd a saját és a walesi herceg életét és országának sorsát is kockára teszi csak azért, hogy néhány múltbéli kalózkodás megtorlásaként megtámadjon egy spanyol kereskedőflottát. Jó Fülöp fejébe vette, hogy egyik íjászát összeadja egy rijseli gazdag serfőző leányával. Amikor az apa ellene szegül, sőt, a párizsi parlament elé viszi az ügyet, a herceg haragra gyúl, a fontos állami ügyeket, melyek őt Holland grófságban tartották, megszakítja, és veszedelmes tengeri útra indul Rotterdamból Sluysbe, ráadásul mindezt a húsvéti szent időben, hogy juszt is keresztülvigye akaratát. Másszor meg összevész fiával, s vak haragjában, akár egy hazulról elszökött iskolásgyerek, titokban elvágtat Brüsszelből, és éjszaka eltéved az erdőben. Amikor aztán hazakerül, Philippe Pot lovagra hárul a kényes feladat, hogy visszabillentse. Az ügyes udvaronc megtalálja a helyes hangot: „Jó napot, uram, jó napot, ezt meg mire véljem? Arthur király szerepét játssza-e felséged, avagy Lancelot lovagét?”

Valóban úgy hat, mint valami kalifamese, amikor ugyanez a herceg, kinek az orvosok javallatára kopaszra kell nyíratnia a fejét, megparancsolja, hogy minden nemesúr kövesse a példáját, és megbízza Peter von Hagenbachot, hogy könyörtelenül nyírjon meg minden húzódozó hosszú hajú udvaroncot. Vagy mikor Franciaország ifjú királya, VI. Károly egy lóra ül egyik pajtásával, s álruhában megy el megnézni saját menyasszonyának, Bajor Izabellának a bevonulását – miközben a nagy tolongásban a darabontok jó alaposan megruházzák. – Egy tizenötödik századi költő megrovandónak tartja, hogy a fejedelmek udvari bolondjukat vagy a lantosukat teszik meg főtanácsosnak vagy miniszternek, mint az Coquinet-vel, a burgundi herceg udvari bolondjával történt.

A politika még nem szorult vissza egészen a bürokrácia és a protokoll keretei közé: a fejedelem bármikor kivonhatja magát ezek hatálya alól, hogy másfajta irányelvekhez szabja politikáját. Így például a tizenötödik századi fejedelmek rendszeresen fordultak vizionárius aszkétákhoz és egzaltált vándorprédikátorokhoz tanácsért állami ügyekben. Karthauzi Dénes vagy Vincent Ferrer politikai tanácsadóként léptek fel; Olivier Maillard-t, a nagyhangú prédikátort, a francia Brugmant, bevonták az uralkodóházak legtitkosabb tárgyalásaiba is. Ekként mintegy a magas politikát is átfűtötte a vallásos feszültség.

A tizennegyedik század vége felé és a tizenötödik elején, a fejedelmek viselt dolgainak és viszontagságos sorsának magasztos színjátékán elámulva, alighanem minden addiginál kevésbé szabadulhattak attól az elképzeléstől, hogy e véres és romantikus légkörben csupa vad és kegyetlen szomorújáték zajlik le, telve a legszívbemarkolóbb aláhullásokkal a nagyszerűség és felség magaslatairól. 1399 szeptemberében, ugyanabban a hónapban, amikor a Westminsterben összeült a parlament, tudomásul venni, hogy II. Richárdot legyőzte és fogságba vetette unokaöccse, Lancaster, és a király lemondott a trónról, Mainzban már összegyűltek a német választófejedelmek, hogy letegyék a trónról a saját királyukat, Luxemburgi Vencelt, aki éppoly ingatag jellem volt, uralkodásra éppoly alkalmatlan, éppoly szeszélyes lelkületű, mint angol sógora, csak bukása nem volt oly tragikus. Vencel még hosszú éveken át Csehország királya maradhatott, míg Richárd trónfosztását nemsokára követte rejtélyes halála a börtönben, ami viszont dédapja, II. Eduárd hetven esztendővel korábban történt meggyilkoltatását idézte. Hát nem volt szomorú és veszedelmes kincs a trón? A kereszténység harmadik nagy birodalmának trónján egy őrült ült, VI. Károly, kinek országát nemsokára teljesen felbomlasztották a féktelen pártviszályok. 1407-ben nyílt leszámolássá fajult az Orléans-i- és a Burgundi-ház közti féltékeny vetélkedés: Orléans-i Lajos, a király fivére orgyilkosok áldozata lett, akiket unokafivére, a burgundi herceg, Félelemnélküli János bérelt fel. Tizenkét évvel később őt is utolérte a bosszú: 1419-ben Félelemnélküli Jánost egy ünnepélyes találkozó alkalmával a montereau-i hídon álnokul tőrbe csalták. Ez a két fejedelemgyilkosság s a nyomukban következő, véget érni nem akaró bosszúhadjárat egy teljes évszázadon keresztül a komor gyűlölség alapszínére festette a francia történelmet. Mert a nép szelleme minden Franciaországot ért szerencsétlenséget a kettős gyilkosság hatalmas drámai fényében lát; még nem ismer más okokat, mint személyes és szenvedélyekből fakadó motívumokat.

Mindehhez vegyük még hozzá az egyre fenyegetőbben előrenyomuló törököket, akik néhány esztendővel ez előtt, 1396-ban Nikápolynál szétverték a francia lovagok ragyogó seregét, amely meggondolatlanul vonult fel ugyanezen Burgundi János, akkor még Nevers grófja vezérletével. A kereszténységet pedig kétfelé szakítja az immár negyedszázada tartó nagy szkizma: ketten is pápának nevezik magukat, s mindkettőjüket szenvedélyes meggyőződéssel vallja fejének a nyugati országok egy-egy része; s mikor 1409-ben az egyházszakadás megoldására összeült pisai zsinat dicstelen véget ér, már hárman civódnak a pápai méltóságért. Franciaországban csak „Le Pappe de la Lune”-nek nevezték a makacs aragóniait, de Luna Pétert, aki XIII. Benedek néven Avignonban makacsul kitartott a trónon; s vajon ennek az elnevezésnek: „Le Pappe de la Lune” (a Holdpápa), nem volt-e némi félnótás csengése az egyszerű nép fülében?

Ezekben a századokban nem is egy trónjavesztett király bolyongott a fejedelmi udvarok között, többnyire kevés pénzzel, de tervekben gazdagon, s mindegyik köré dicsfényt szőtt a mesés Kelet, ahonnan ezek az uralkodók érkeztek: előbb csak Örményországból és Ciprusról jöttek, de nemsokára már magából Konstantinápolyból is, mintha a Fortuna Kerekén ülő alak volna mindahány, melyet, lévén közkeletű elképzelés, mindenki csak úgy látott maga előtt, hogy koronás királyok buknak le róla jogarukkal és trónostul. Anjou René nem tartozott közéjük, jóllehet ő is országát vesztett uralkodó volt. Bőségben élt Anjou-ban és Provence-ban elterülő gazdag birtokain. De a fejedelmi szerencse forgandósága senkiben úgy meg nem testesült, mint ebben a francia királyi házból származó hercegben, aki rendre elszalasztotta a legjobb lehetőségeket, aki pályázott Magyarország, Szicília és Jeruzsálem trónjára is, mégsem aratott mást, mint vereségeket, bajos megmeneküléseket és hosszú fogságokat. Bizonyos, hogy a trón nélküli költő-király, aki különös örömét lelte a pásztori költészetben és a miniatúrafestészetben, mélységesen frivol ember lehetett, máskülönben sorsa kigyógyította volna. Szinte valamennyi gyermeke előtte halt meg, egyetlen megmaradt leányának pedig olyan sors jutott osztályrészül, amely nyomasztó komorságában még az övét is felülmúlta. A szellemes, nagyratörő és szenvedélyes Anjou Margit tizenhat évesen feleségül ment a félkegyelmű VI. Henrik angol királyhoz. Az angol udvar akkoriban a gyűlölség parázs pokla volt. Sehol úgy át nem szőtte a politikai erkölcsöket a királyi rokonsággal szemben érzett gyanakvás, a korona nagy hatalmú szolgálói elleni vádaskodás, az egyéni biztonságból vagy pártérdekből titokban végrehajtott vagy államilag szentesített gyilkosság, mint Angliában. Margit hosszú évekig élt az üldöztetésnek és a szorongásnak ebben a légkörében, mielőtt a Lancasterek, hitvese háza és a Yorkok, számos forrongó unokafivére közti nagy családi háborúság a nyílt és véres erőszak szakaszába nem jutott. Margit ekkor elveszítette koronáját és minden javát. A Rózsák háborújának ingadozó végkimenetele a legrettenetesebb veszedelmeken és a legnagyobb nyomorúságon hajszolta keresztül. Mikor végre menedékre talált a burgundi udvarban, ő maga mesélte el Chastellainnek, az udvari krónikásnak balsorsa és hányattatásai történetét; hogyan kellett magát és kisfia életét egy útonálló irgalmára bíznia, s hogy egyszer egy misén hogyan kért egy fillért a perselyhez egy skót számszeríjásztól, „ki is félig kelletlenül és fogát szíva elővett erszényéből egy fél skót garast, majd átnyújtotta neki”. A derék krónikás, mélységesen megrendülvén ennyi szenvedéstől, vigasztalásul neki ajánlotta Temple de Bocace (Boccaccio temploma) című művét, „holmi rövidke traktátust a szerencséről, rámutatva annak változandóságára és csalóka természetére”. A krónikás azoknak az időknek a bevált receptje szerint azt hitte, hogy a sok megpróbáltatáson átment királylányt mi sem erősítheti meg jobban, mint ha kiteríti előtte a fejedelmek balsorsának komor regiszterét. Egyikük sem sejthette, hogy a legrosszabb még hátravolt: 1471-ben Tewkesburynél a Lancasterek döntő vereséget szenvedtek, Margit egyetlen fia vagy elesett a csatában, vagy az ütközet után gyilkolták meg, férjét titokban megölték, maga öt esztendőre a Towerbe került, végül IV. Eduárd eladta őt XI. Lajosnak, aki arra kényszerítette, hogy hálából szabadulásáért mondjon le a javára atyjának, René királynak az örökségéről.

Ha a valódi királyi ivadékoknak ilyen sors jutott, ugyan hogy is ne adna akkor hitelt az olyasfajta krónikás, mint a Párizsi polgár, az elvesztett koronák és a kalandos száműzetések históriáinak, melyekkel olykor közönséges csavargók igyekeztek érdeklődést és részvétet kelteni. 1427-ben Párizsban feltűnt egy cigánykaraván, melynek tagjai vezeklőknek adták ki magukat, „egy herceg és egy gróf, és még tíz másik, valamennyien lovon”. A többiek, lehettek százhúszan, nem jöhettek be velük a városba. Azt állították magukról, hogy Egyiptomból érkeztek, s a pápa a keresztény hit elhagyásáért vezeklésül azt rótta ki rájuk, hogy hét esztendőn keresztül bolyongjanak keresztül-kasul mindenfelé, és ez idő alatt soha ágyban ne aludjanak. Eredetileg ezerkétszázan kerekedtek fel, de a királyuk, királynéjuk és még sokan mások meghaltak útközben. A pápa egyetlen könnyítésként úgy rendelte, hogy minden püspök és apát tíz tours-i fontot adjon nekik. Csapatostul tódultak oda a párizsiak, hogy megbámulják a messzi idegenből odaszakadt népet, tenyérből jósoltattak a cigány asszonyokkal, akik „valami varázslattal vagy másként” erszényükből a saját zsebükbe csalogatták a pénzüket.

Kalandosság és szenvedélyes élet légköre borította be a fejedelmek sorsát; nem csak a nép képzelete ruházta fel a királyokat ezekkel a csillogó színekkel. A mai ember általában nem is próbálja elképzelni a középkori kedélyek féktelen szabadosságát és lobbanékonyságát. Az, aki csak a hivatalos okiratokra hagyatkozik, melyeket egyébként joggal tarthatunk számon a történelmi ismeretek legmegbízhatóbb dokumentumaiként, nemritkán olyan elképzelést alkothat magának a középkori történelem egy-egy darabjáról, mely lényegét tekintve alig különbözik a tizennyolcadik századi miniszteri és követi politikájának leírásaitól. Csakhogy az ilyen képből hiányzik egy fontos mozzanat: a nemzeteket s fejedelmeket egyformán fűtő, roppant szenvedély éles színe. Kétségtelen, hogy a politikában még ma is jelen van a szenvedély eleme, de a forradalmak és polgárháborúk napjait leszámítva több gátba és akadályba ütközik; a társadalom életének száz- meg százféle bonyolult mechanizmusa gondoskodik arról, hogy ezeket szabályos mederbe tereljék. A tizenötödik századi politikai tettekben még oly fokú mérhetetlen zsigeri indulat nyilvánul meg, ami újra meg újra megtöri a haszon és a számítás útját. Amennyiben ez az indulat egybekapcsolódik a fejedelmek hatalmi öntudatával, ereje kétszeresére nő. Chastellain ezt meglehetős lakonikusan állapítja meg a maga ünnepélyes modorában. Nem csoda, írja, hogy a fejedelmek oly gyakran élnek egymással háborúságban, „hisz a fejedelmek is emberek, érdekeik viszont magasak és kiélezettek, természetükön eluralkodhatnak a szenvedélyek, aminő a gyűlölködés és az irigység, s mivel uralkodóként hírnévre szomjaznak, ezen szenvedélyek szüntelenül ott lakoznak a szívükben”. Vajon nagyjából nem ugyanezt nevezte-e Burckhardt „az uralkodás pátoszának”?

Aki arra vállalkozna, hogy megírja a burgundi uralkodóház történetét, annak elbeszélése során újra meg újra meg kell tudnia zengetni a bosszúszomj ravatalfekete vezértémáját, hogy olvasójával megéreztesse a komor bosszúvágy és a tépett lelkű gőg keserű ízét, mely Burgund sarjait sarkallta ügyben-bajban és a csatatéren. Bizonyosan naiv dolog volna, ha megint visszatérnénk ahhoz a túlontúl leegyszerűsített képhez, amelyet a tizenötödik század alkotott magának a történelemről. Természetesen tévedés lenne az egész hatalmi ellentétet, amelyből a franciák és a Habsburgok évszázados küzdelme kinőtt, a Valois-dinasztia két ágának, az Orléans-iak és a Burgundiak vérbosszújából eredeztetni. Mindazonáltal mindvégig tudatában kell lennünk annak, inkább, mint az az általános politikai és gazdasági okok felkutatásának esetében rendszerint történni szokott, hogy a kortársak szemében, a puszta szemlélők számára csakúgy, mint azok előtt, akik maguk is cselekvő részesei voltak a nagy ellenségeskedésnek, ez a vérbosszú volt a fejedelmek és az országok tetteit és sorsát irányító lényegi mozzanat. Számukra Jó Fülöp mindenekelőtt a bosszúálló, „aki bosszút akarván állni a János herceg személyén esett sérelemért, tizenhat éven keresztül szüntelenül háborúskodik”. Fülöp ezt mintegy szent feladatként vállalta magára: „fájdalmas és halálos szenvedéllyel nem nyugszik, míg bosszút nem áll a halottért, már amennyire ezt Isten megengedi a számára, testét-lelkét, javait és országát, mindenét kockára teszi, s mert üdvösebb és Istennek tetsző dolognak tartja, hogy véghez vigye, semmint hogy elálljon tőle.” A meggyilkolt herceg gyászszertartásán a prédikációt egy dominikánus barát tartotta, s 1419-ben rossz néven vették, hogy nem átallt a bosszúról való lemondás keresztényi kötelességére utalni. La Marche úgy állítja be, mintha a herceg uralma alá tartozó országok politikai szándékait is a becsületérzés és a bosszú kötelme mozgatta volna: mint mondja, valamennyi országának rendjei uralkodójukkal együtt lihegtek a bosszúért.

Az arrasi egyezmény, amely 1435-ben látszat szerint békét teremtett Franciaország és Burgundia között, az Yonne hídján elkövetett gyilkosság kiengesztelésének módozataival kezdődik; Montereau templomában, ahol Jánost először eltemették, alapítsanak kápolnát, s ott az idők végezetéig mindennap requiem tartassék; ugyanígy nevezett város karthauzi kolostorában is; magán a hídon pedig, ahol a bűnesetet elkövették, kereszt emeltessék, végül pedig mondassék mise a karthauziak dijoni templomában, a burgundi hercegek temetkezési helyén. És ez csak egy része a nyilvános vezeklésnek és megszégyenítésnek, melyet Rolin kancellár a herceg nevében követelt; kikötötték, hogy ne csak Montereau-ban, hanem Rómában, Gentben, Dijonban, Párizsban, Santiago de Compostelában és Jeruzsálemben is épüljenek káptalantemplomok, s mindenütt kőbe vésett feliratok mondják el a gyilkosságot.

Ez a meseszerű bosszúvágy teljesen eluralhatta a szellemet, ha ennyire megadták a módját. És az egyszerű nép ugyan mit érthetett volna meg jobban fejedelmeinek politikájából, mint a gyűlöletnek és a bosszúnak ezeket az egyszerű, primitív indítékait? A fejedelemhez való ragaszkodás gyermekien impulzív jellegű volt, kivételesen közvetlen megélése a hűségnek és a kötődésnek. Annak az ősi erős érzésnek a kiterjesztése volt, mely az esküsegítőket fűzte azokhoz, kiknek segítségére siettek, a harcosokat kötötte urukhoz, s amely a vérbosszú és a csata pillanataiban minden mást kizáró szenvedéllyé lobbant fel. Párthűség ez, nem államhűség. Mert a késő középkor a nagy pártharcok ideje. Itáliában már a tizenharmadik századra kialakultak a pártok, Franciaországban és Németalföldön a tizennegyedikben egyre-másra létesültek, és váltak tényezővé. Aki ezeknek a koroknak a történelmét tanulmányozza, annak előbb-utóbb elkerülhetetlenül szembesülnie kell azzal, hogy a modern történeti kutatás bizony eléggé egyoldalú, amikor gazdasági-politikai okokkal igyekszik megmagyarázni a pártok kialakulását. A gazdasági ellentétek, melyek állítólag alapjai e pártoskodásnak, legtöbbször tisztán sematikus konstrukciók, s a forrásokból legjobb akarattal sem lehet kiolvasni semmi ilyesmit. Senkinek se jutna eszébe tagadni, hogy a pártalakulásoknak gazdasági okai is voltak, látva azonban, hogy eleddig nem sok sikerrel mutattak ki hasonló indítóokokat, jogosnak tűnik a kérdés, vajon a késő középkori pártküzdelmek magyarázatául a szociológiai szemlélet egyelőre nem hasznavehetőbb-e a gazdasági-politikainál. Maguk a források körülbelül ezt mondják a pártok kialakulásáról. A tisztán feudális korszakban mindenütt különálló, elszigetelt magánháborúkkal találkozunk, nem fedezhető fel mögöttük más indíték, mint hogy az egyik fél elirigyeli a másik javait. De nemcsak javait irigyli, hanem ugyanekkora szenvedéllyel a becsületét is. A családi büszkeség és a bosszúszomj, s a hívek szenvedélyes hűsége az elsődleges hajtóerők. Ahogy aztán egyre inkább megerősödik és kiterjeszkedik az állami hatalom, mindezen családi viszályok is követik a kiformálódó uralkodói hatalom útját, és pártokká olvadnak össze, melyek szembenállásuk alapját csakis abban látják, hogy a kölcsönös segítségvállalás és a pártbecsület kötelezi őket. Vajon mélyebbre látunk-e az okokba, ha gazdasági ellentéteket vélelmezünk? Amikor egy éles szemű kortársnál azt olvassuk, hogy a holland nemesek között a tizennegyedik század közepétől csaknem háromnegyed évszázadon át tomboló viszálynak, a Hoekok és a Kabeljauw-k közti gyűlölségnek nem volt racionális alapja, jobban tesszük, ha nem vonjuk meg lesajnálóan a vállunkat, s nem hisszük magunkat okosabbnak nála. Mivelhogy valóban nincs semmiféle megnyugtató magyarázat arra nézve, hogy az Egmontok miért voltak Hoekok, s a Wassenaarok Kabeljauw-k. Minthogy a nemzetségükre jellemző gazdasági ellentétek inkább az uralkodójukkal szemben elfoglalt pozíciójukból fakadtak, mintsem abból, hogy melyik párt hívei voltak.

A középkori történelem minden lapján számos példát találhatunk arra, hogy milyen szenvedélyes felindulás volt az uralkodó iránti hűség. A Mariken van Nieumeghenként (Nimwégai Márika) ismert mirákulumdráma szerzője bemutatja, hogy Márika rossz természetű nénje, miután szinte magánkívül pörölt a szomszédasszonyokkal, hogy vajon Gelrei Arnoldnak vagy Gelrei Adolfnak van-e igaza, dühödten elűzi a háztól bebocsátást kérő unokahúgát, később pedig személyes bántásként éli meg, hogy az apa-herceg kiszabadult a börtönéből, és kést döf tulajdon torkába. Ez a költő mindenekelőtt a „pártoskodás” veszélyeitől akarta óvni nézőit, még ha ehhez szélsőséges, kétségkívül túlzó példát választott is, mikor egy szereplője pártindulatból végez magával; mindent egybevéve mégis azt bizonyítja az eset, hogy a szerző nagyon szenvedélyes érzésnek tartotta a párthűséget.

Akadnak vigasztalóbb példák is. Az éjszaka közepén Abbeville város ülnökei megkongatják a harangokat, mivel követ érkezett Charolais-i Károlytól azzal a kéréssel, hogy imádkozzanak atyja felgyógyulásáért. Az álmukból felriasztott polgárok a templomba sereglenek, száz meg száz gyertyát gyújtanak, egész éjszaka zokogva térdepelnek vagy fekszenek a földön, miközben megállás nélkül zúgnak a harangok.

Mikor Párizs népe, amely 1429-ben még az angol–burgundi szövetség oldalán állott, hírét veszi, hogy Richard barát, aki nem is olyan rég még szívük mélyéig megindította őket a prédikációival, Armagnac-párti, s titokban a maga pártjára téríti a városokat, akkor Isten és minden szent nevében elátkozza a papot; a Jézus nevével díszített ónérme helyett, amelyet szétosztott közöttük, felveszik az András-keresztet, Burgundia pártjelvényét. Még a kockajáték is újra szokásba jön, nyilván „csak azért is”, mivelhogy Richard atya annyira mennydörgött ellene, írja a Párizsi polgár.

Azt hihetnénk, hogy az Avignon és Róma közti egyházszakadásnak nem lévén semmiféle dogmatikus alapja, ez a szkizma így nem is kelthetett semminemű hitbéli szenvedélyt, legalábbis azokban a mindkét központtól egyaránt távol eső országokban nem, ahol a két pápának jószerivel csak a nevét ismerték, és amelyeket közvetlenül nem is érintett az egyházszakadás. És mégis, a szkizma itt is azonnal heves és izgató pártüggyé vált, mi több, olyan ellentétté, mintha hívőkről és hitetlenekről lenne szó. Mikor Brugge szakít a római pápával, és az avignoni pápa alá rendeli magát, seregestül hagyják el otthonukat és városukat a népek, teszik le a szerszámot vagy hagyják ott szinekúrájukat, hogy Utrechtben, Luikben vagy a terület más, a római pápa obedienciáját elfogadó részein pártállásuk parancsának megfelelően élhessenek. Az 1382-es rozebekei csata előtt a francia sereg vezérei azon töprengenek, vajon kibontsák-e a flamand lázadók ellen az Oriflamme-ot, a megszentelt francia királyi zászlót, melyet csakis szent harcban szabad használni. Végül az a döntés születik, hogy igen, minthogy a flamandok Rómához húznak, vagyis hitetlenek. Pierre Salmon francia politikai ágens és író utrechti látogatása során nem talált papot, aki hozzásegítette volna, hogy megünnepelhesse a húsvétot, „mert azt mondták, hogy szakadár vagyok, és az ellenpápában, Benedekben hiszek”, így aztán egy kápolnában egyedül gyónt, úgy, mintha pap előtt tenné, és egy karthauzi kolostorban hallgatott misét.

A pártosság és a fejedelem iránt tanúsított hűség amúgy is szenvedélyektől fűtött érzését csak növelte az a hatalmas, szuggesztív hatás, amely a töméntelen pártjelvényből, színből, emblémából, mottóból és jeligéből áradt; mindezek nagy tarkasággal cserélődtek, legtöbbször haláltól és vérontástól terhesen, nagy néha szívderítőbb dolgokra emlékeztetve. Vagy kétezren indultak az 1380-ban Párizsba bevonuló ifjú VI. Károly elé, mindannyian félig zöld, félig fehér egyforma ruhákba öltözve. 1411 és 1423 között Párizs három ízben is egyik napról a másikra lecserélte a pártjelvényeit: előbb mindenki lila csuklyát viselt András-kereszttel, aztán fehéret, majd utóbb ismét lilát. Még a papok, a gyermekek és a nők is ezt viselték. A burgundiak párizsi rémuralma idején, 1411-ben az Armagnacokat minden vasárnap harangzúgás kíséretében közösítették ki az egyházból; a szentképeket teleaggatták András-keresztekkel, sőt, azt beszélték, voltak papok, akik mise közben és keresztelésnél nem voltak hajlandók egyenesen keresztet vetni, hanem csak ferdén.

Az a vak szenvedély, amivel mindenki átadta magát pártjának, urának vagy akár személyes ügyének, részben legalábbis a középkori emberben mélyen meggyökerezett, sziklaszilárdságú és kavicskeménységű igazságérzetnek a kifejeződése volt, annak a megingathatatlan bizonyosságnak, hogy minden tett megköveteli a végsőkig menő megtorlást. Az igazságérzet abban az időben még háromnegyed részében pogány volt, egyszerű bosszúszomj. Az egyház ugyan igyekezett enyhíteni a jogszokásokon, s a szelídséget, békét, megbocsájtó lelkületet sürgette szüntelen, ezzel azonban nem változtatta meg az igazságérzék alapvető jellegét. Ellenkezőleg, még ki is élezte, amikor a megtorlás igényét megtoldotta a bűnök gyűlöletével. Mármost a szenvedélytől izzó lélek rendszerint úgy érezte, bűn az, amit az ellenségem csinál. Miközben az igazságérzet lassanként végletes feszültséggé növekedett két pólus, a szemet szemért, fogat fogért barbár elképzelése és a bűntől való vallásos irtózás között, egyre sürgetőbbnek érezték az államnak azt a feladatát is, hogy a bűnöket szigorúan torolja meg. A kései középkorban már-már állandósult a bizonytalanság érzése, a nyomasztó félelem, mely válságos időszakokban úgyszólván rendre kikönyörgi az államhatalomtól a rémuralmat. Ahogy mind nyomatékosabban teret nyert az a felfogás, hogy a bűntett fenyegetést jelent a közösségre, ugyanakkor foltot ejt Isten méltóságán, úgy szorult vissza lassanként a bűncselekmény kiengesztelhetőségét hirdető felfogás is, s lett már-már idillikus emléke a régi derűsebb időknek. Így lett a középkorvég a kínzással kielégülő igazságérzés és a törvényesített kegyetlenség vérgőzben tobzódó virágkora. Egy pillanatig el nem töprengtek rajta, vajon megérdemli-e büntetését a gonosztevő. Az uralkodó által végzett igazságosztás példás esetei mélységes elégtétellel töltötték el a népet. A hatóságok időnként szigorú igazságtevő hadjáratokat indítottak, egyszer az útonállók és az alja nép, másszor a boszorkányok és a varázslók, vagy éppen a szodomiták ellen.

A kései középkor igazságszolgáltatásának kegyetlenségében hiba volna valami beteges eltévelyedést látni, inkább az állatias, otromba szórakozás tűnik ki, amelyet az egyszerű nép talált benne, az egész vásárimulatság-jellege. Mons lakói egy alkalommal, nem sajnálva a pénzt, megveszik egy rablóbanda vezérét, egyes-egyedül a felnégyelés élvezetéért, „amiben a nép nagyobb örömét lelte, mintha újra földi életre támadt volna valamely szent”. Miksa bruggei fogsága alatt, 1488-ban a vásártéren, ahová a raboskodó uralkodónak rálátása nyílt, egy magas emelvényen ott állt a kínpad, és a nép egyszerűen nem tudott betelni az árulással vádolt városi tanácsnokok megkínzásának látványával, akik hiába könyörögnek halálért; nem engedik, hogy kivégezzék őket, csak hogy végigélvezhessék az újabb és újabb kínzásokat.

Hogy miféle keresztényietlen szélsőségekre nem vetemedtek éppen a hit és a bosszúszomj összekeveredése folytán az emberek, arra legjobb bizonyság az a Franciaországban és Angliában elterjedt szokás, hogy a halálraítélttől nem csupán a halotti szentségeket, hanem még a gyónást is megtagadják. Nem akarták megmenteni a szerencsétlenek lelkét, halálfélelmüket még fokozni kívánták a pokolbeli büntetések bizonyosságával. Hiába rendelte el V. Kelemen pápa 1311-ben, hogy ilyen esetekben legalább a bűnbánat szentségét szolgáltassák ki. Philippe Mézières, ez a politikai álmodozó újfent sürgette, előbb V. Károly francia királynál, majd VI. Károlynál is. Ám Pierre d’Orgemont kancellár, akinek „kemény koponyáját”, írja Mézières, „fáradságosabb munka megfordítani, mint egy malomkövet”, ellenezte, V. Károly, a bölcs, békeszerető király pedig kijelentette, hogy az ő életében nem fognak változtatni ezen a szokáson. Csak akkor rendelte el egy 1397. február 12-i királyi ediktum, miután Mézières haragjához a Jean Gersoné is csatlakozott, aki öt pontba szedte a visszaéléssel szembeni megfontolásait, hogy a halálraítéltek ezentúl meggyónhassanak. A döntés Pierre de Craon erőfeszítéseinek volt köszönhető, aki a párizsi vesztőhely mellett egy kőkeresztet állíttatott fel, ahol a minoriták lelki vigaszt nyújthattak a bűnbánatot mutató gonosztevőknek. A régi szokás azonban még ekkor sem tűnt el teljesen a nép gyakorlatából: kevéssel 1500 után Párizs püspöke, Étienne Pochier is kénytelen volt megújítani V. Kelemen statútumát. 1427-ben Párizsban rablásért és útonállásért akasztófára ítélnek egy nemesifjat. A kivégzésnél egy tekintélyes hivatalnok, a régens kincstárnoka az elítélt fejére zúdítja gyűlöletét, hiába könyörög a szerencsétlen, nem engedi, hogy meggyónhasson; szitkozódva kapaszkodik fel utána a létrára, egy bottal ütlegelni kezdi, még a hóhért is agyba-főbe veri, mert az arra inti a szerencsétlent, hogy gondoljon lelkének üdvösségére. A megriadt hóhér kapkodásában elsieti a dolgot; a hurok elszakad, a boldogtalan lator lezuhan, eltöri a lábát és a bordáit, és így kell újból felvonszolnia magát a létrára.

A középkorban még ismeretlenek azok az érzések, amelyek azóta igazságérzetünket félénkké és bizonytalanná tették: ez a kor nem ismeri a korlátozott beszámíthatóságot, nem is gondol arra, hogy a bírók sem tévedhetetlenek, hogy a társadalom is vétkes az egyes ember bűntettében, fel sem merül benne, vajon nem lehetne-e jó útra téríteni a bűnöst ahelyett, hogy kínlódni hagyják. Azazhogy: hiányozni ugyan nem hiányoztak ezek az érzések, csak egyetlen homályos érzéssé mosódtak össze az irgalom és megbocsátás elemi felhorgadásával, amely az elkövetett bűntől függetlenül, újra meg újra áttöri az igazságszolgáltatás műve felett érzett kegyetlen elégtétel falát. Míg mi habozva, szinte magunk is bűntudattal, hajlamosak vagyunk enyhébb ítéleteket hozni, addig a középkori igazságszolgáltatás csupán két szélsőséget ismert: vagy a kegyetlen büntetés teljes betöltését, vagy pedig a teljes kegyelmet. Ha kegyelemre került a sor, kevésbé töprengtek el azon, mint manapság, vajon vannak-e olyan különleges körülmények, amelyek miatt a bűnös kegyelmet érdemel: valamennyi bűntett, még a legnyilvánvalóbb esetében is, minden időben sor kerülhetett a büntetés teljes elengedésére. A gyakorlatban az ilyen felmentő ítéleteket még csak nem is mindig tisztán az irgalom indokolta. Elképesztő a kortársak közönye, akik egykedvűen mesélik el, hogy tekintélyes rokonok közbenjárása mint szerzi meg a bűnösöknek a büntetés elengedését biztosító „lettre de rémission”-t, azaz kegyelemlevelet. E levelek java része azonban nem előkelő embereknek jutott, hanem a nép egyszerű gyermekeinek, akiknek nem voltak magas pártfogóik.

A kíméletlenség és az irgalom közvetlen szembenállása a jogszolgáltatás határán túl is rányomja bélyegét az erkölcsökre. Az egyik oldalon a legrettenetesebb kíméletlenség az elesettekkel és a szerencsétlenekkel szemben, a másik oldalon pedig határtalan megindultság s a legbensőségesebb közösség érzése a betegekkel, szegényekkel és tébolyodottakkal, ahogyan ezt, a kegyetlenséggel párban, az orosz irodalomból valamelyest még ismerhetjük. A kivégzésekben talált élvezet mindenesetre együtt járt az igazságérzet erőteljes kielégülésével, s bizonyos mértékig szentesítette is azt. Ezzel szemben még a kielégült igazságérzéknek ez a megnemesítő eleme is hiányzott abból a hihetetlen, naiv keménységből és durvaságból, a kegyetlen gúnyból és a kárörömből, amellyel a nyomorultak balsorsát szemlélték. Pierre de Fenin, a krónikás egy rablóbanda kiirtásának elbeszélését ezekkel a szavakkal zárja: „és jót nevettek rajta, mivel a rablók mind szegény sorúak voltak”.

Párizsban 1425-ben „esbatement”-nak nevezett köztéri mulatságot rendeztek négy páncélba öltöztetett vak részvételével, kiket megvívni összeeresztettek egy malaccal – és egymással. Már napokkal korábban teljes fegyverzetben vonultak végig a városon, előttük egy dudás járt és egy herold, aki nagy zászlót lobogtatott, melyre egy malac képét festették.

Velázquez örökítette meg számunkra a törpe nők megindítóan szomorú arckifejezését, akiket az ő idejében még nagy becsben tartottak a spanyol udvarban, mint udvari bolondokat. A tizenötödik századi fejedelmi udvarokban még kedvelt mulatságnak számítottak ezek a nyomorultak. A nagy udvari ünnepségek „entremets”-inek (két előadás közti közjáték) alkalmával adták elő mutatványaikat és mutogatták torz testüket. Burgundi Fülöp aranyszőke törpe hölgyét, Madame d’Ort messze földön ismerték. A szerencsétlen teremtés és egy Hans nevű erőművész között gyakran rendeztek birkózóversenyt. Merész Károly és Yorki Margit esküvőjén, 1468-ban Madame de Beaugrant, „Mademoiselle de Bourgogne törpéje” pásztorlánykának öltözve egy jól megtermett ló nagyságú aranyoroszlánon lovagol be. Az oroszlán tátog a szájával, és egy kis üdvözlődalt énekel; a pásztorlánykát ajándékul felajánlják az ifjú hercegnőnek, és az asztalra ültetik. Semmit sem tudunk arról, vajon felpanaszolták-e valaha ezeknek az apró nőknek a sorsát, ismerjük viszont a számadáskönyvek néhány rájuk vonatkozó sorát, amelyek ha lehet, még beszédesebbek is számunkra. Innen tudjuk, hogy egy hercegnő mint hozatott magának egy ilyen törpét, hogyan kísérte fel az udvarba az anya vagy az apa, ahogy azt is, hogy később egyszer-egyszer még meglátogatták a gyermeküket, és ilyenkor mindig kaptak némi borravalót. „Az udvari bolond Belon atyjának, aki eljött, hogy láthassa leányát…” Vajon boldogan ment-e haza az apa, megtisztelve érezte-e magát, hogy gyermeke ilyen természetű udvari szolgálatot végez? Ugyanabban az esztendőben Blois-ban egy lakatos két vasból készült nyakperecet szállított le az udvarnak, az egyiket „a Belon nevű udvari bolond törpe lány nyakára, a másikat a felséges hercegnő majma számára”.

Hogy miként bántak az elmebetegekkel, lemérhető egy VI. Károly ápolásáról szóló beszámolón, aki pedig király lévén nyilván különb elbánásban részesült a közönséges betegeknél. Hogy a boldogtalan háborodott testét olykor megfürdessék, nem tudtak okosabb dolgot kieszelni, mint hogy tizenkét bekormozott férfivel halálra ijesszék, elhitetve vele, hogy az ördögök jöttek el érte.

Ezeknek a századoknak a keményszívűségében annyi az ártatlan naivitás, hogy amikor ítéletet mondanánk, torkunkra forr a szó. A Párizst megtizedelő pestisjárvány idején a burgundi és az Orléans-i herceg búfelejtőnek egy „cour d’amour”, szerelmi törvényszék felállítását kezdeményezik. Az Armagnacok kegyetlen lemészárlásának művét kis időre megszakítva, 1418-ban Párizs népe Szent Euszták templomában megalapítja a Szent András testvériséget; aki csak él és mozog, mindenki vörös rózsákból font koszorút hord, lett légyen egyházi személy vagy egyszerű hívő; teljesen ellepik a templomot, ami úgy illatozik, „mintha rózsavízzel mosták volna fel”. Mikor végre megszüntették a boszorkánypereket, amelyek 1461-ben pokoli ragályként kínozták Arrast, a polgárok „folies moralisées”-nak nevezett erkölcsös bohózatokkal ünnepelték a jog diadalát: a győztesnek járó díj egy ezüstliliom volt, a negyediké egy pár kappan; az agyonkínzott áldozatok persze már rég halottak voltak.

Oly hars és dússzínű volt az élet, hogy egy lélegzettel szívta be magába a vér és a rózsák szagát. Halálos rettegések és gyermeki bolondozás, irtóztató keményszívűség és zokogó megindultság között imbolygott ide-oda a nép, mint egy gyermekfejű óriás. Minden világi öröm teljes megtagadása és a gazdagsághoz meg a gyönyörökhöz való megszállott ragaszkodás, a komor gyűlölet és a nevetős derű végletes hangulatai között hányódva élt.

E századok életének naposabb feléből csak kevés emlékünk van: úgy látszik, mintha a tizenötödik század lelkének minden boldog szelídsége és derűje csupán a festészetében ülepedett volna le, és a kor magasztos muzsikájának áttetsző tisztaságában kristályosodott volna ki. Ama nemzedék nevetése elhalt, mohó életkedve és gondtalan életöröme már csak a népdalban és a népi komédiában él. De ez is elegendő, hogy a régi korok letűnt szépségének nosztalgikus visszakívánása mellett vágyódást ébresszen bennünk a Van Eyck testvérek évszázadának napsugarassága iránt. Aki azonban valóban elmélyed ebben a korszakban, gyakran csak nehezen tud megmaradni azon a nézőponton, ahonnan ilyen derűsnek látszik az élet. Mert a művészet szféráin túl mindenütt sötétség uralkodik. A prédikációk dörgelmeiből, a magasabb rendű irodalom fáradt sóhajaiból, a krónikák és az okmányok egyhangú beszámolóiból csak úgy rivallanak a tarka bűnök, s jajong a nyomorúság.

A reformációt követő idők a gőg, harag és kapzsiság főbűneit már nem a bíbor vérbőségnek és a szemérmetlenül pimasz pökhendiségnek abban a fényében látták, amellyel a tizenötödik század emberei tekintettek rájuk. Hova lett Burgundia határtalan gőgje! Ennek a rátarti nemzetségnek egész története, kezdve azon lovagi módra vakmerő tetten, mely az első Fülöp magasba törő szerencséjét megalapította, Félelemnélküli János keserű féltékenységén és a halálát követő éjfekete bosszúszomjon, s Jó Fülöpnek, ennek a másik Magnificónak a hosszú nyarán át, egészen a tébolyult makacsságig, amely a becsvágyó Merész Károlyt végül pusztulásba vitte – vajon mindez nem valóságos hőskölteménye-e a heroikus gőgnek? Övéik voltak a legerősebb országok Nyugaton, csak úgy duzzadtak az erőtől: Burgundia, testes, nehéz, akár a bora, „la colérique Picardie” (a haragos kitörésekre hajlamos Pikárdia) s a mohó, gazdag Flandria. Ezekben az országokban virágzott ki a festészet, a szobrászat és a zene is a maga pompájában, ugyanakkor itt uralkodott legádázabban a bosszújog, s a legbőszebb barbárság ülte itt torát a nemesség és a polgárok körében.

Ez a század az összes bűn közül mégis a kapzsiságnak volt leginkább tudatában. A gőg és a kapzsiság úgy állítható szembe egymással, mint a régi és az új kor bűne. A gőg a feudális és hierarchikus korszak bűne, amikor a birtok és a gazdagság még viszonylag kevéssé volt mozdítható. A hatalom érzése ezért elsősorban nem is a gazdagsághoz kötődik; személyesebb, s a hatalomnak, ha azt akarja, hogy elismerjék, látványos felhajtásra van szüksége, a párthívek seregére, gazdag kiállításra és a hatalmasok tekintélyt ébresztő fellépésére. A feudális és hierarchikus eszme szüntelenül táplálta annak tudatát, hogy a hatalom birtokosa több, mint a többi ember: a fejet-térdet hajtó hódolat és szolgálatkészség, ünnepélyes tiszteletadás és tiszteletet ébresztő pompa eleven formáinak tömkelegével éreztetve, hogy a hatalom birtokosa jogosan és felsőbb rendelésből áll fölötte a többi embernek.

A gőg jelképes bűn, és egyúttal teológiai is; gyökerei mélyen belenyúltak minden élet- és világszemlélet talajába. Superbia minden rossz ősoka, eredete; Lucifer gőgje volt minden romlás oka és kezdete. Ágoston legalábbis így látta, és ez a későbbi nemzedékek szemléletében sem változott: minden bűn forrása a gőg, úgy sarjadnak abból, mint a gyökér és a törzs.

De az Írás szava mellett, „A superbia initium sumpsit omnis perditio”, mely ezt a felfogást támogatta, nagy keletje volt egy másik mondásnak is: „Radix omnium malorum est cupiditas.” Ennek folyományaként a kapzsiságot is joggal tekinthették minden rossz gyökerének. Mert a „cupiditas”-on itt, amely mint ilyen nem szerepelt a hét főbűn sorában, az „avaritiá”-t értették, amire ráadásul a szöveghely egy másik olvasata módot is adott. S mintha főleg a tizenharmadik század óta az emberek megítélésében az addig a legelsőnek s legvégzetesebbnek tekintett gőgöt a bűnök rangsorában hátrébb szorította volna az a meggyőződés, hogy a féktelen kapzsiság a világ megrontója. A Superbia régre visszanyúló teológiai eredő jellegét elnyomja azon hangok újra meg újra felhangzó kórusa, mely az idők minden nyomorúságát az egyre inkább elharapódzó kapzsiság rovására írja. Emlékszünk, Dante is hogy átkozta: Ó, vak vágy! „La cieca cupidigia!”

Mármost a kapzsiságból teljességgel hiányzik a gőg jelképes és teológiai jellege; ha van természetes és anyagi bűn, tisztára földi ösztön, ez az. Annak a korszaknak jellegzetes bűne, melyben a pénzforgalom a hatalmi fejlődés feltételeit teljességgel átcsoportosította és szabadjára eresztette. Az ember értékének megállapítása egyszerű számtan lesz. Sokkal tágabb tere nyílott a féktelen vágyak kiélésének és a kincsek felhalmozásának. S ez a vagyon még nem az a fantomszerű, megfoghatatlan valami, amivé a mai bankrendszer a tőkét tette; még maga a rőt arany testesíti meg a kincset az emberek képzeletében. És a gazdagság felhasználásában sem mutatkozik még a pénzforgalom és a folytonos beruházás automatizmusa és gépiessége, a vagyonos még a kapzsiság és a tékozlás heves szélsőségeiben talál kielégülést. A pazarlásban a kapzsiság mintegy kezet fog a régi kevélységgel, mely még mindig hatalmas, és elevenen él: a hierarchikus-feudális eszme még mindig hajtja virágait, mit sem fakult a pompában és gazdagságban, páváskodásban és hivalkodásban lelt gyönyörűség rőt ragyogása.

Éppen a primitív gőggel való kapcsolatától lesz a kapzsiság az a közvetlen, szenvedélyes, izgatott érzés, aminőt a későbbi korokban nemigen találunk. A protestantizmus és a reneszánsz erkölcsi tartalmat vitt a kapzsiságba: valósággal törvényesítették, mint a jólét előmozdításának elengedhetetlen eszközét. A ráégett stigma abban a mértékben halványult el, ahogyan egyre kevesebb meggyőződéssel vallották a földi javakról való lemondás üdvös voltát. A késő középkorban azonban a vagyonhoz való viszonyt még kizárólag feloldhatatlan kettősség formájában volt képes érzékelni a szellem; az vagy bűnös kapzsiságként, vagy jótékonyságként, illetve önként vállalt szegénységként jelent meg előtte.

Ama korok irodalmi alkotásaiból és krónikáiból mindegyre a gazdagokkal szemben keserű gyűlölet, a hatalmasok kapzsisága miatt érzett panasz szava szól, ez hallik mindenhol, a közmondásoktól kezdve a jámbor traktátusokig. Néha mintha homályos sejtése jelenne meg az osztályharcnak, amelyet az erkölcsi felháborodás eszközeivel juttatnak kifejezésre. E tekintetben az okiratok éppúgy a kor alaphangjának érzését keltik fel bennünk, mint az elbeszélő források, minthogy még a legszürkébb peres iratokban is rendre megcsillan valami a legleplezetlenebb kapzsiságból.

1436-ban megtörténhetett, hogy Párizs egyik leglátogatottabb templomában huszonkét napig szüneteljen az istentisztelet, mert a püspök mindaddig nem volt hajlandó újraszentelni a templomot, amíg két koldus, akik azt egy véres verekedés során megszentségtelenítették, nem fizet neki bizonyos összeget; szegény ördögöknek persze egyáltalán nem volt pénzük. A püspök, Jacques du Chatelier, nemhiába állt „igen fennhéjázó, kapzsi ember hírében”, világiasabb személy volt, mintsem egyházi tisztje engedte volna. De utóda, Denys de Moulins alatt 1441-ben újból megismétlődött az eset: ezúttal Párizs leghíresebb és leglátogatottabb temetőjében, az Aprószentek temetőjében nem lehetett négy hónapig sem temetkezni, sem körmeneteket tartani, mert a püspök többet kért az egyházi szolgálatokért, mint amennyit a plébánia ki tudott köhögni. Erről a püspökről azt tartották, hogy „olyan ember, aki kevés szánalmat képes tanúsítani bárki iránt, ha nem kap pénzt vagy azzal egyenértékű ajándékot, és az járta róla, hogy legalább ötven peres ügye van a párizsi parlament előtt, mert pereskedés nélkül semmit sem lehetett elérni nála”. Végig kell követnünk a kor „újgazdagainak”, például a d’Orgemont családnak a történetét, megszállott pereskedéseik és garasos fukarságuk egész aljasságát, hogy megérthessük a nép gyűlöletét, a prédikátorok és költők haragját, amely megállíthatatlanul zúdult a gazdagokra.

A nép a saját sorsát és a kor történéseit nem is tudja másként látni, mint a hatalmi visszásságok és kiszipolyozás, háború és fosztogatás, drágaság, ínség és járványok szüntelen sorozatának. A háború már-már állandósult, a városokat és a vidéket folytonosan mindenféle-fajta veszélyes csőcselék nyugtalanította, a keménykezű s amellett megbízhatatlan törvénykezési gyakorlat minden polgárt örökösen fenyegetett, s ha mindehhez hozzávesszük a pokoltól való rettegést, az ördögöktől és a boszorkányoktól való félelmet, akkor megértjük, miért állandósult az egyetemes kiszolgáltatottság érzése, amely nagyon is alkalmas volt arra, hogy feketére fesse az élet alapszínét. Nemcsak a kisemberek és szegények élete telt ebben a bizonytalan kiszolgáltatottságban; a nemesek és a városi elöljárók életében is inkább szabálynak tekinthetők a legszélsőségesebb sorsfordulatok és a nem szűnő veszélyek. Mathieu d’Escouchy, ez a pikárdiai történetíró a historikusok azon típusába tartozott, akikkel tömegével találkozni a tizenötödik században; ha egyszerű, pontos, pártatlan krónikája után ítélünk, mely színültig telve van a lovagi eszmény akkoriban általános tiszteletével és a hagyományos moralizáló célzattal, akkor azt hihetnénk, hogy megbízható szerzővel van dolgunk, aki képességeit kizárólag a pontos és hiteles történeti tájékoztatás feladatának szentelte. De milyen más életről tanúskodik az, amit ennek a történeti munkának a kiadója az egykorú okiratokból a szerzőről előásott! Mathieu d’Escouchy 1440 és 1450 között Péronne városában kezdi közigazgatási pályafutását; előbb tanácsnok, majd ülnök, esküdt, végül „prévôt” (királyi főbíró). Kezdettől egyfajta családi viszályban áll a város ügyészének, Jean Froment-nek a családjával, s ez a magánháború peres ügyek formájában folyik le. Az ügyész egyszer csalással és gyilkossággal vádolja meg d’Escouchyt, másszor „kicsapongásokkal és gyilkossági kísérletekkel”. A békebíró sem marad adós a válasszal, a maga részéről ellensége feleségét azzal fenyegeti, hogy varázslás miatt vizsgálatot indít ellene, minthogy az asszony ennek gyanújába keveredett; az asszonynak azonban sikerül külön menlevelet szereznie, melynek értelmében d’Escouchy a vizsgálatot kénytelen átengedni az igazságszolgáltatásnak. Az ügy végül a párizsi parlament elé kerül, d’Escouchyt ekkor börtönzik be először. Később még hatszor veszik őrizetbe, egyszer pedig hadifogságba kerül. Mindannyiszor súlyos bűnügyekről van szó, és több ízben vasba verve tölti büntetését. A Froment és a d’Escouchy családok közti kölcsönös vádaskodások sorát egy erőszakos összeütközés is tarkítja, melynek során Froment fia megsebesíti a történetírót. Erre mind a ketten zsiványokat bérelnek fel, hogy eltegyék egymást láb alól. Ennek a hosszúra nyúlt viszálykodásnak a további folyása homályba vész, de nemsokára új merényletekről értesülünk; ez alkalommal a prévôt-t egy szerzetes sebesíti meg; többször is újból bevádolják, majd 1461-ben d’Escouchynek Nesle-be kell költöznie, minden jel szerint azért, mert gaztettek elkövetésével vádolják. Mindez nem akadályozza meg abban, hogy ne lépkedjen előre a ranglétrán; „baljuw” (bíró) lesz, majd Ribemont békebírója, végül a király ügyésze Saint-Quentinben; nemessé ütik. Újabb sebesülések, börtönbüntetések és bírságok után a seregben látjuk viszont: 1465-ben Montlhérynél a király oldalán harcol Merész Károly ellen, ahol is hadifogságba esik. Később egy újabb csatából rokkantan tér haza. Aztán megházasodik, a házasság azonban semmiképp sem jelenti számára egy nyugodtabb élet kezdetét. Pecséthamisítással gyanúsítják, és Párizsba viszik „mint tolvajt és gyilkost”, miután megint harcba keveredik, ez alkalommal Compiègne város egyik tanácsosával, kinek viselt dolgait hivatalból ki kellett vizsgálnia, ekkor kínzással vallomásra bírják, és megakadályozzák a fellebbezésben, elítélik, majd rehabilitálják, és újra elítélik, mígnem ez a gyűlölség és üldöztetés örvényeiben kerengő élet egy idő után már nem követhető tovább az okiratokban.

De akárhol kutassunk is a korszak forrásaiban megemlített személyek sorsa után, mindig és mindenhol ugyanilyen viharos életek rémlenek fel előttünk. Elég elolvasnunk például azokat az adatokat, melyeket Pierre Champion gyűjtött össze mindazokról a személyekről, akikről Villon megemlékezett Testamentumában, vagy akiket név szerint említett, vagy Tuetey jegyzeteit a Párizsi polgár naplójához. Mindenütt vég nélküli pereskedések, bűncselekmények, acsarkodások és vádaskodások ötlenek elénk. És ez csak a törvényszéki, egyházi vagy más típusú aktákból kibányászott, találomra kiválasztott emberek élete. Az olyan krónikák alapján, amilyen Jacques du Clercq-é, amely valóságos gyűjteménye a gazságoknak, vagy Philippe de Vigneulles metzi polgár naplója, túlságosan komor képet kapnánk a korról; még a „lettres de rémission”-ok is, melyekből oly eleven pontossággal rajzolódik ki a mindennapi élet képe, bűnügyi jellegüknél fogva túlságosan egyoldalúan inkább az élet gonosz oldalára derítenek fényt. De bármiféle, tetszőlegesen kiválasztott anyagon elvégzett próbafúrás a legsötétebb elképzeléseket erősíti meg.

Gonosz világ ez. A gyűlölet és erőszak lángjai az eget mardossák, önkény uralkodik, s az ördög komor földet takar be fekete szárnyaival. Az emberek úgy érzik, hogy már közel minden dolgok vége. De az emberiség nem tér meg; hiába harcol az egyház, hiába panaszkodnak s intenek prédikátorok és költők.

2.
A szebb élet vágya

Minden kor szebb világ után szomjazik. Minél erősebb a kétségbeesés és a csüggedtség a kusza jelen láttán, annál mélyebbről fakad ez a vágyódás. A középkor legvégén az életérzés legmélyén csupa keserű búskomorság. A tizenötödik század francia-burgundi érdekkörében alig-alig szólal meg az életet vállaló életöröm és az ember saját tetterejében való bizakodásának a hangja, amely a reneszánsz és a felvilágosodás történetén végigcseng. De vajon tényleg boldogtalanabb lett volna a többinél eme kor társadalmának az élete? Néha azt hihetnénk, hogy igen. Akárhol kutatunk is a korszak ránk maradt nyomai között, a krónikaszerzők és a költők munkáiban, a prédikációkban és vallási traktátusokban, de akár a hivatalos iratokban is, szinte más sem ülepedett le bennük az acsarkodás, gyűlölködés és gonoszság, kapzsiság, kegyetlenség és nyomorúság emlékein kívül. Eltöprenghetünk: hát semmi egyébben nem telt öröme annak a kornak, csak a kegyetlenségben, a fennhéjázásban és a kicsapongásban, sehol semmi nyoma a szelíd örömnek és az élet nyugodt boldogságának? Bizonyos, hogy minden kor többet hagy ránk fájdalma, mint boldogsága nyomaiból. Mindig a viszontagságok maradnak meg a történelem emlékezetében. Valami ösztönös meggyőződés mégis azt súgja, hogy az életöröm, derűs boldogság és édes nyugalom végösszege, ami az embereknek valamely korszakban osztályrészül jutott, nem nagyon különbözhet más korokétól. És a késő középkor boldogságának fénye nem is tűnt el teljesen; még mindig él a népdalban, a zenében, a tájképek nyugodt távlataiban és az arcképek komoly vonásaiban.

Mégis, a tizenötödik században még nem volt szokás – talán azt is mondhatnánk, még keresték a megfelelő hangnemet –, hogy hangos szóval dicsérjék a világot és az életet. Aki komolyan szemügyre vette a dolgok folyását, és ennek tudatában formált ítéletet az életről, az bizony rendszerint csak a szenvedésről és a kétségbeesésről emlékezett meg. Az ilyen megfigyelő úgy látta, hogy az idők a végükhöz közelednek, és minden földi dolog pusztulása már-már elkerülhetetlen. Az a derűlátás, amely a reneszánsztól kezdve indul növekedésnek, majd pedig a tizennyolcadik században bontakozik ki, a tizenötödik század francia szelleme előtt még ismeretlen volt. Kik azok, akik első ízben szólnak reménykedve és elégedetten a saját korukról? Nem a költők, még kevésbé a vallási gondolkodók, és nem is az államférfiak, hanem a tudós fők, a humanisták. Az újból megtalált ókori bölcsesség dicsfénye felett érzett öröm csábítja a szellemet első ízben arra, hogy ujjongással fogadja a mát: tisztán intellektuális győzelmi érzés volt ez. Ulrich van Hutten híres örömujjongását: „O saeculum, o literae! juvat vivere!” Ó, század, ó, irodalom! Élni támad kedvem! – többnyire túl tágan szokták értelmezni. Sokkal inkább a rajongó literátor lelkendezése szólal meg itt, mint a teljes ember öröme. A tizenhatodik század elejéről egész sor hasonló lelkes ujjongást idézhetnénk, amely a kor nagyszerűségét élteti, de alaposabban megvizsgálva mindig úgy találnánk, hogy mindez szinte kizárólag az újból birtokba vett szellemi műveltségnek szól, és semmiképp sem a teljes bőségben feltáruló életöröm ditirambikus megnyilvánulása. Még a humanisták életérzésének alaphangoltságát is nagymértékben tompítja a régi jámbor elfordulás a világi hívságoktól. Ez az alaphangulat igazság szerint jobban megismerhető Erasmus 1517 táján írt leveleiből, mintsem Hutten sokat idézett mondásából. Igaz, a későbbiekből már nem, minthogy gyorsan elhagyta optimizmusa, mely korábban ily boldog szólamokra ragadtatta.

„Magam – írja Erasmus 1517 elején Wolfgang Fabricius Capitónak –, bizony, nem nagyon ragaszkodom az élethez, talán azért, mert kedvem szerint már épp eleget éltem, hiszen ötvenegyedik évemben vagyok, vagy talán azért, mert ebben az életben semmiféle olyan nagyszerű és kellemes dolgot sem látok, amit különösebben hajszolnia kéne olyasvalakinek, akit a keresztényi hit valóban megtanított arra, hogy azokra, akik itt minden erejükkel ragaszkodtak a jámborsághoz, sokkal boldogabb élet vár. Mostanság azonban szinte már kedvet érzek rá, hogy kis időre megint fiatal legyek, csakis azért, mert úgy érzem, hogy a legközelebbi jövőben egy új aranykort pillantunk meg.” Ezután leírja, hogy Európa uralkodói között teljes az egyetértés, és egyként áhítják a (neki oly kedves) békét, majd így folytatja: „Arra a szilárd meggyőződésre jutottam, hogy nemcsak a helyes erkölcs és a keresztény jámborság, hanem e megtisztult és igaz irodalom és e legszebb tudományok is részben újjáélednek, részint nyiladozni kezdenek.” Természetesen ez a fejedelmek védnöksége alatt jön majd létre. „Az ő kegyességüknek köszönhetjük, hogy szemünk előtt mintegy jeladásra körös-körül felélednek és feltámadnak a díszes mesterségek, összeszövetkezve a jó irodalom helyreállítására.”

Íme, a tizenhatodik századi optimizmus kristálytiszta kifejeződése, a reneszánsz és a humanizmus alapérzése, valami egészen más, mint az a szilaj életöröm, melyet rendszerint a reneszánsz érzelmi gyökerének tartanak. Erasmus életigenlése bátortalan és némiképp merev, s főképp: a legmesszemenőkig intellektuális. De még így is, ehhez a hanghoz hasonlót a tizenötödik században Itálián kívül még soha, sehol sem hallottak. A francia és burgundi országokban 1400 körül a szellemi emberek még mindig szeretik vastag színekkel ecsetelni az élet és a kor hitványságát. És különös módon (noha a dolog nem minden párhuzam nélkül való: gondoljanak csak a byronizmusra) minél közelebb állnak a világi élethez, kedélyük annál komorabb. A korszakot annyira jellemző mélységes borúlátásnak nem azok adnak a legnyomatékosabban kifejezést, akik végképp visszavonultak a kolostor csendjébe vagy a tudományosság magányába. Elsősorban az udvari krónikások és divatköltők azok, akik minden magasabb rendű műveltség híján nem meríthették a jobbra fordulás reményét a gondolat örömeiből, egyre csak a világ aggkori gyöngeségét panaszolják, és vigasztalhatatlanul hirdetik, hogy se béke, se igazság nincs a földön. Senki oly szüntelenül nem siránkozott azon, hogy minden jó dolog kiveszett a világból, mint Eustache Deschamps.

Idők, gyötrelmesek, kísértetők,
Kor, könnyes, sóvár kínkeserv,
Idők, hol csömör kárhozatba lök,
Kor, mely fölött már a végzet lebeg,
Idők, hol iszony, vétek mind a tett,
Kor, hamisság, dölyf, javak hajszolása,
Idők, romlottság, tévítéletek,
Kor, bánaté, mely életünk levássa.

Tucatszámra költötte a balladákat ebben a hangnemben, ugyanannak a tompa tárgykörnek egyhangú, fáradt változatait. Nyilván mégiscsak súlyos búskomorság uralkodott a magasabb osztályokon, máskülönben kenyéradó gazdája, a nemesség nem kérte volna, hogy egyre csak ezeket a sirámokat hajtogassa.

Vigasság odalett,
Lerohant minden szivet
Bánat és mélabú.

Jean Meschinot háromnegyed évszázaddal később még ugyanilyen hangfekvésben énekel.

Ó, nyomorult, roppant fájdalmas élet!
Rajtunk a háború, a pusztulás, az ínség,
Fagy, hő, nap, éj kikezd, csak keserűség,
A tetű, a nyű, s hány más kártevő még,
Támad. Nyomor az úr, több szó ne essék,
Hitvány testünk csak kurta létre lett.

Ez a költő is a maga keserű meggyőződését hajtogatja szüntelen, hogy minden balul megy a világon: odavan az igazság, a hatalmasok kifosztják a szegényeket, és a szegények kifosztják egymást. Hipochondriája saját elmondása szerint már-már öngyilkosságba kergeti. Önmagáról ilyen képet fest:

S nekem, ki írom ezt, szegény,
Mert levert, gyönge szív enyém
Mindenki gyászát látva már,
S vergődöm a gondnak kezén,
S szememnek könnye el nem áll,
Egyetlen vágyam a halál.

Az előkelő emberek életérzésének megnyilatkozásait figyelve, szinte mindenkiben találni valami szentimentális hajlandóságot, hogy gyászos feketeségbe bújtassa a lelket. Szinte mindenki azt hangoztatja, hogy mindenfelől csak úgy árad felé a nyomorúság, hogy még rosszabbra kell elkészülni, ezért semmi szín alatt nem kezdené elölről a már végigélt életet. Chastellain ekként mutatkozik be: „Én, a fájdalmak embere, ki születtem a sirám legsűrűbb ködének legmélyebb feketeségében.” Merész Károly udvari költője és krónikása azt választotta devizájának (életfelfogását hirdető jelmondatának): „Tant a souffert La Marche”, La Marche annyit szenvedett; az élet ízeiből csak a keserűséget érzi, s képmása azokat a mogorva vonásokat mutatja, melyek a korszak oly sok arcképén valósággal vonzzák magukhoz a tekintetünket.

Látszólag nem élt még egy ember abban a korszakban, kinek élete annyira telve lett volna földi becsvággyal és kérkedő élvvággyal, mint Jó Fülöpnek, s kinek útját azonfelül annyi siker kísérte volna, mint az övét. De az ő nagy tündöklésének felszíne alatt is megrezdül a kor életbágyadtsága. Mikor tudatják vele egyéves fiacskája halálhírét, így szól: „Ha Istennek úgy tetszett volna, hogy engem is ily zsenge korban szólítson magához, bizony boldogabb lennék, mint most vagyok.”

Figyelemre méltó, hogy ebben a korszakban a melankólia szó jelentésében egybemosódik a búskomorság, a komoly töprengés és a képzelődés. Kétségtelenül azért, mert ha a szellem egyáltalán komolyan foglalkozott valamivel, akkor azt kényszerűen belebegte a komorság. Froissart mondja Filips van Arteveldéről, aki egy imént kapott hír felett méláz: „mikor egy ideig melankolizált, végül is arra az elhatározásra jutott, hogy visszaír a francia király ügyvivőinek stb.” Deschamps így ír valamiről, aminél rútabbat képzelni sem lehet: nincs festő, aki olyan „merencolieux” lenne, hogy ilyesmit meg tudna festeni.

E jóllakott, kiábrándult, megfáradt lelkek pesszimizmusában kétségkívül fellelhető némi vallásos elem, ha mégoly halványan jelentkezik is. Életuntságukban a közelgő világvégére való készülődés is közrehat, melyet a koldulórendek megélénkülő vándorprédikációi vérmes fenyegetéseikkel és a képzelet dús színeibe öltöztetve zúdítottak a lelkekbe mindenfelé. A sötét és zavaros idők s az állandósult háborús nyomorúság csak megerősítették a lelkekben ezt a gondolatot. A tizennegyedik század utolsó éveiben, úgy látszik, valóságos néphitté lett, hogy a nagy szkizma óta senki sem vétetett föl a Paradicsomba. Ha valakit taszított az udvari élet hívságos fénye, ez már önmagában megérlelte benne az elhatározást, hogy búcsút intsen a világnak. Mindazonáltal ez a letargikus hangulat, amely szinte valamennyi udvari szolga és udvaronc szavaiban megnyilatkozik, mégis majdnem teljesen híján van minden vallásos tartalomnak. A vallásos elképzelések legfeljebb ha némileg megszínezték a közönséges életbágyadtság felszínét. Épphogy az élet és a világ megvetésének vágya áll az igazi vallásos érzés útjában. A világ, mondja Deschamps, olyan, mint egy gyermekivé vált aggastyán; kezdetben ártatlan volt, aztán hosszú ideig bölcs, igazságos, erényes és bátor:

Mind gyáva, gyarló és puhány,
Agg, kapzsi és rágalmazó,
Bolond s bolondnő valahány,
Bizonnyal közeleg a vég,
Győz a rossz…

Nemcsak életbágyadtság ez, hanem életszorongás is, visszarettenés az életet elkerülhetetlenül kísérő fájdalmaktól, az a fajta szellemi beállítódás, mely bizonyos fokig a buddhizmus életszemléletének az alapja: szorongó viszolygás a mindennapi lét nehézségeitől, félelem és irtózás a gondoktól, betegségtől és öregségtől. Az egykedvűek és unottak osztoznak ebben az életszorongásban azokkal, akik sosem buktak el a világi hívságok csábításaival szemben, mert már eleve ódzkodtak az élettől.

Deschamps költeményei valósággal túlcsordulnak az élet kisszerű szidalmazásától. Szerencsés, akinek nincsenek gyermekei, mert a kisgyerek csupa sivalkodás és bűz, fáradság és gond; ruházni kell, cipőt adni rá, etetni; mindig félni kell attól, hogy elesik, és megüti magát. A gyerekek néha megbetegszenek, és még kicsiny korukban meghalnak, ha pedig felnőnek, rossz életűek lesznek, és börtönbe kerülnek. Csupa gond és keserűség, hiába keres az ember valami örömöt, ami kárpótolná a gondokért, a sok fáradságért és a nevelés költségeiért. Nincs nagyobb szerencsétlenség, mint a nyomorék gyerek. Ezekről a költőnek egy szeretetteljes szava sincs: a nyomorék mind gonosz az ő szívében, idézi az Írást. Boldog az, aki nem nősült meg, mert rossz dolog együtt élni egy gonosz asszonnyal, ha meg jó a hitvestárs, akkor szüntelenül attól kell rettegni, hogy egy napon elveszíti az ember. A szerencsétlenségtől való félelmükben a boldogságot is kerülik. Ez a költő az öregségben is csupán a rossz és visszataszító dolgok tömegét látja, a szánalmas testi és szellemi hanyatlást, a nevetséges és visszatetsző állapotot érzékeli. Az ember különben is hamar megöregszik, az asszony harminc-, a férfi ötvenéves korában már öreg, és a hatvanadik esztendővel rendszerint véget is ér az élet. – Mily távol vagyunk itt attól a derűs idealizmustól, amellyel Conviviójában Dante a nemes aggastyán méltóságát leírta!

Az ehhez hasonló, életszorongásról tanúskodó szemlélődéseket némileg megemelhetné valami jámbor vonás, amelyet persze Deschamps-nál hiába keresnénk – jóllehet alapjában mégis mindig inkább lankadt csüggedtséget érezni ki belőlük, mintsem valódi jámborságot. Mindenesetre még a szent életre szólító komoly intésekben is rendre a tagadásnak ez a hangja csendül meg, mintsem a szentség őszinte akarásáé. Mikor Jean Gerson, a párizsi egyetem tiszta életű kancellárja, a teológia fényes fáklyája, lelki húgai számára értekezést ír a szüzesség állapotának nagyszerűségéről, akkor érvei között a házasság kötelmeivel járó szenvedések és csapások hosszú felsorolása is szerepel. A férjről utóbb kiderülhet, hogy iszákos, szórja a pénzt, vagy kapzsi. Ha meg derék és jóravaló, akkor a rossz termés, az állatelhullás vagy egy hajótörés megfoszthatja minden földi javától. És a terhesség is micsoda nyomorúság, hány és hány asszony pusztul el a gyermekágyban! A szoptató anyának lehet-e nyugodt az álma, képes-e egyáltalán jókedvű lenni és örülni? A gyermekek könnyen torzak lehetnek, vagy megátalkodottak lesznek; az apa meghalhat, és hitvese itt marad gondok között és szegénységben, özvegyként.

Mihelyt az eszmélkedés eloszlatja a gyermekes életörömöt vagy a vak élvezetet, rögtön a földi nyomorúság fölött érzett mélységes levertség érzése szabja meg a mindennapi valóság szemléletét. Hol van az a szebb világ, mely után szükségképpen epedez minden korszak?

A szebb élet vágya minden időben három távoli cél felé nyíló utat látott maga előtt. Az első nyílegyenesen vezet ki a világból: ez a világmegtagadás útja. E szerint a szebb életet egyedül az élet túlfelén, csakis a minden földi dolgokból való megváltódással lehet elnyerni; az e világra pazarolt bárminemű figyelem csak eltávolítja az embert az üdvösség ígéretétől. Minden magasabb rendű kultúra járt ezen az úton: a kereszténység ezt a törekvést úgy is mint individuális élettartalmat, úgy is mint a kultúra egyetemes alapzatát, olyan erővel oltotta bele a lelkekbe, hogy ezzel a második utat hosszú időre szinte teljesen el is torlaszolta.

A második a világ jobbá és tökéletesebbé tételének az útja. A középkor még jóformán alig ismerte ezeket a törekvéseket. Még úgy vélte, ez a világ csak olyan jó és csak olyan rossz, amennyire jó vagy rossz lehet, azaz, minthogy e földi rend Isten akaratából jött létre, az összes intézmény szükségképp csakis jó lehet; az emberek bűnei taszították nyomorúságba a világot. Ebben a korban még nem jelentkezik a gondolkodás és a cselekvés mozgatóerőiként az a tudatos törekvés, amely a társadalmi vagy politikai intézmények javítását vagy reformálását célozza. Az egyetlen tevékenység, ami hasznára válhat a világnak, az egyéni élet területén gyakorolt erény, de még ebben az esetben is igazából a másvilági élet a voltaképpeni cél. Még ott is, ahol valóban új társadalmi formát teremtenek, ezt elvben csupán a régi jó törvények helyreállításának tekintik, vagy a visszásságok visszaszorításának a felsőbbség külön e célra rendelt hatalmi szervei által. A valóban újnak gondolt rendszerelemek tudatos rendbe állítása módfelett ritka, még abban a serény törvényhozói munkában is, amely Szent Lajos óta folyt a francia királyságban, s amelyet a burgundi hercegek koronatartományaikban követtek. Még nem, vagy alig voltak tudatában, hogy ez a törvényhozói munka valójában az államrend hathatósabb formáit hozza létre. Még nem valamely politikai jövő kialakítása lebegett előttük célként; elsősorban azért bocsátottak ki rendeleteket és hoztak létre testületeket, hogy eleget tegyenek a rájuk háruló feladatoknak, és biztosítsák a közjót.

Semmi sem adott akkora nyomatékot az életszorongás és a jövő felőli kétségbeesés alapvető életérzésének, mint éppen a szilárd közös akaratnak ez a hiánya, annak a törekvésnek, amely magát a világot akarja jobbá és boldogabbá tenni. Mert a meglevő világban hiába keresték az élet jobbra fordulásának ígéretét. Aki valami jobb után áhítozott, de mégsem akart búcsút mondani a világnak és minden világi dicsőségnek, annak nem maradt más, csak a kétségbeesés; sehol sem látott reményt vagy örömöt; a világ napjai meg vannak számlálva, és addig is merő nyomorúságot tartogat csupán.

Az új korszak akkor kezdődik, amikor az emberek a világ tényleges megjavításának az útjára lépnek, s ebben a szakaszban az életszorongást felváltja a tetterő és a reménykedés. Voltaképp először csak a tizennyolcadik század hozza el ezt a felismerést. A reneszánsz még más vágyak beváltásából merítette erőtől duzzadó életigenlését. Először a tizennyolcadik század emeli alapdogmájává, hogy az ember és a társadalom igenis tökéletesíthető, és a következő évszázad gazdasági és szociális törekvéseiből ennek a hitnek csak a naivitása veszett el, de a tettvágy és az optimizmus nem.

Egy harmadik út is vezet a szebb világ felé, az álom országán keresztül. Bizonyos, hogy ez a legkényelmesebb út, bár mindig egyformán távol marad a céltól. Ha a földi valóság oly reménytelenül nyomorúságos, a világ megtagadása viszont oly küzdelmes, akkor legalább színezzük ki magunkban színpompás szép látszattal a világot, álmodjuk magunkat az áttetszően tiszta ábrándok álomországába, vegyük élét a gyötrő valóságnak az eszmény felé vágyódás elragadtatásában. Egyetlen egyszerű zenei téma, egyetlen akkord is elég, hogy felzendüljön a szívet-lelket felemelő fúga: elegendő, hogy csak egy pillanat erejéig is rálátásunk nyíljék valamely szebb múlt megálmodott boldogságára, megmutatkozzék előttünk annak hősiessége és erényessége, vagy éppen a természetközeli és természetes élet napsugaras boldogsága. Erre a néhány témára, a hősiesség, a bölcsesség és a bukolikus élet témájára épült fel az ókortól kezdve az egész irodalmi kultúra. A középkor, a reneszánsz, de még a tizennyolcadik és a tizenkilencedik század is, mindent egybevéve csupán új változatait találja ki a régi dalnak.

De vajon ez a szebb életre vezető harmadik út, mely a szép látszatba menekülést kínálja a kemény valóság elől, valóban kizárólag az irodalmi kultúra belügye volna? Bizonyos, hogy több annál. Éppúgy alakító hatással van a társadalmi élet formájára és tartalmára, mint a másik két törekvés, s befolyása annál erősebb, minél primitívebb maga a kultúra.

E három említett magatartásnak a való életre gyakorolt hatása igencsak különböző. Az ember élete-munkája és az ideál között ott a legszorosabb és a legszilárdabb a kötelék, ahol az eszme magát a világ javítását és tökéletesítését célozza. Itt az éltető erő és a tettvágy a konkrét fizikai munkában hasznosul, ezek közvetlenül a valóságot töltik fel energiával; miközben életfeladatát teljesíti, egyben egy jobb világ eszményének beteljesítése felé is törekszik az ember. Ha úgy vesszük, a hajtóerő itt is a boldogság ábrándja. Bizonyos mértékig minden kultúra arra törekszik, hogy valóra váltsa egy másik, jobb világ álmát a valóságban, a társadalmi formák átalakítása révén. Mégis, miközben másutt ez csak szellemi átalakítást jelent: a képzelt tökéletesség szembeszegezését a nyers valósággal, hogy feledhessék annak minden alantas durvaságát, itt maga a valóság lesz az álom tárgya. Ennek átformálása, megtisztítása és jobbá tétele a cél; úgy tűnik, a világ jó úton van afelé, hogy valóra váljon benne az ideál, elegendő rendületlenül dolgozni tovább. Az eszményi életforma csak kevéssé látszik eltávolodni a dolgosan leélt mintaszerű élettől; valóság és álom között alig van feszültség. Ahol megelégszenek a javak lehető legnagyobb volumenű termelésével és minél méltányosabb elosztásával, ahol az ideál tartalma a jólét, a szabadság és a kultúra, ott viszonylag szerény követeléseket támasztanak az élet művészivé alakításának irányában. Nincs rá szükség, hogy az ember magasztos képletben állíttassék a többiek elé, mint fennkölt személy, hős, bölcs vagy kifinomult udvari ember.

Egészen más a valóságos életre gyakorolt hatás az első szellemi irány: a világtól való elfordulás esetében. A mennyei üdvösség iránti honvágy igézetében közömbössé válik a földi létezés folyása és formája, egy kitétellel: hogy az emberek földi életükben kötelesek az erényeket gyakorolni és ápolni. Az élet és a társadalom formáit elfogadják olyannak, amilyenek, de igyekeznek transzcendens erkölcsiséggel áthatni azokat. Ezáltal a világtól való elfordulás hatása nem tisztán negatív, nem csupán a földi lét elutasításában és a világi hívságokra való nemet mondás formájában jelentkezik, hanem vissza is sugárzik a társadalomra az áldásos munkálkodásban és a tevőleges irgalmasságban.

Vajon mármost hogyan hat az életre a harmadik szellemi irány: a megálmodott ideál, mint a szebb élet akarásának formája? Ez a vágyódás az élet formáit művészi formákká alakítja. Az eszményi szépségről szőtt álmát azonban nem csupán művészi alkotásokban fejezi ki, hanem magát az életet is nemesebbé akarja tenni a szépség által, és a társadalmi életet is megtölti játékkal és formák gazdag bőségével. Ez a szellemi attitűd támasztja a legmagasabb követelményeket a személyes életművészettel szemben, melyeknek csakis egy kiválasztott vékony réteg művészi életjátéka tehet eleget. A hős és a bölcs életének újraélése csak kevesek osztályrésze; drága mulatság az életet heroikus és idillikus színekkel kifesteni, és rendszerint igen gyatrán is sikerül. A szépségről álmodott álom társadalmi formákon belüli megvalósításának szándékát „vitium originis”-ként, eredendő bűnként terheli meg ennek az álomképnek az arisztokratizmusa.

Most jutottunk el ahhoz a ponthoz, ahonnan a középkor végének kultúráját szemügyre kívánjuk venni: mint az arisztokratikus élet megszépítését az eszmény formái által, a lovagi romantika mesterséges fényébe burkolt életet, azt a világot, amely a Kerekasztal lovagjainak díszes álruhájába bújik. Életforma és valóság között irdatlan feszültség gyűlt fel; az élet fénye hamis és rikító.

A szebb élet vágyát rendszerint a reneszánsz legfőbb ismertetőjeleként tartják számon. Itt a legteljesebb harmóniában elégült ki a szépszomj a műalkotásban és magában az életben, itt úgy szolgálta a művészet az életet s az élet a művészetet, mint korábban soha. De a középkor és a reneszánsz között ebben a vonatkozásban is túlságosan élesen vonták meg eddig a határt. A szenvedélyes kívánkozás, mely magát az életet kívánja a szépség köntösébe burkolni, a kifinomodott életművészet, egy életeszmény sokrétű kimunkálása, mindez jóval régebbi az itáliai quattrocentónál. Az élet megszépítésének ösztönző motívumai, amelyeken a firenzei művészek csak továbbépítkeznek, voltaképp a régi középkori formák: Lorenzo de’ Medici még éppúgy a régi lovagi ideált élteti igazán nemes életformaként, mint Merész Károly; mi több, utóbbit, minden barbár pompája dacára, bizonyos értelemben egyenesen mintaképének tekinti. Itália az élet szépségének új távlatait fedezte fel, megváltoztatta az élet színét, melegebbre, személyesebbre hangolta, de az a fajta magatartás az élettel szemben, amelyet általában a reneszánsz jellemzőjeként szoktak feltüntetni: az egyéni élet kiszínezése, ha nem egyenesen felfényezése – ez a törekvés semmiképp sem a reneszánsszal vette kezdetét.

Az élet megszépítésének megítélésében sokkal inkább a reneszánsz és az újkor közti átmenet jelentette a határpontot. A művészet ekkor kezdett elválni az élettől, ekkor kezdték nem az élet közepette élvezni, mint az életöröm magától értetődő, nemes részét, hanem mint az életen kívül álló, magasztos tiszteletre méltó valamit, amelyhez emelkedett pillanatokban vagy a pihenés perceiben fordul az ember. Ezzel, más formában ugyan, az élet és a művészet szétválasztásának formájában a világot és Istent kettéválasztó régi dualizmus tért vissza. A továbbiakban éles választék szelte ketté az élet gyönyörűségeit, egy alacsonyabb és egy magasabb rendű körre osztva azokat. A középkori ember számára ezek egyként bűnös élvezetnek számítottak; a mai ember legitimnek tudhatja mindet, hanem a becsük igen különböző, aszerint, hogy nagyobb-e vagy csekélyebb a szellemi tartalmuk.

Minden korban ugyanazok a dolgok édesíthetik meg az életet. Most is, mint régen: olvasás, zene, szépművészet, utazás, a természet öröme, sport, divat, a társadalmi hivalkodás (lovagrendek, tiszteletbeli kinevezések, gyűlésezés) és az érzékek elbódítása. Úgy tűnik, a legtöbb ember számára még manapság is valahol a természet öröme és a sport között húzódik a magasabb rendűt az alantastól elválasztó határ. De ez a határ folyton változik. A sport valószínűleg hamarosan, legalábbis amennyire a testi erő és a bátorság művészete marad, ismét közmegegyezés-szerűen a magasabb rendű élvezetek közé soroltatik majd. A középkori ember számára már az olvasás is innen volt a határon; az olvasás élvezetét is egyedül az erényre és bölcsességre törekvés szándéka szentesíthette, a zenét és a képzőművészetet pedig kizárólag akkor méltányolták, ha a hitet szolgálta; az élvezet mint olyan bűnösnek minősült. A reneszánsz felszabadult a tiltás alól, már nem utasította el a földi örömöket, de még nem is választotta el új módon az alacsonyabb rendű életgyönyörűségeket a magasabb rendűektől; még háborítatlanul az élet teljességét kívánta élvezni. Az újfajta szétválasztás reneszánsz és puritanizmus kompromisszumának eredménye; a modern ember egész szellemi magatartása ezen a talapzaton nyugszik. Kétoldalú fegyverszünet volt, melynek során az egyik a szépség megőrzését, a másik a bűn kárhoztatását szabta feltételül. A szigorú puritanizmus számára a bűnösnek és világinak bélyegzés, éppúgy, mint a középkori ember számára, lényegében még az élet megszépítésének egész szférájára kiterjedt, hacsak ez a szándék nem öltött kifejezetten vallási formákat, és nem szentesítette közvetlen vallási célú alkalmazás. Ahogy aztán a puritán világszemlélet fénye kezdett megkopni, úgy nyert megint teret az életörömök oszthatatlan összességének reneszánsz igenlése; még nagyobbat is a réginél, mivel a tizennyolcadik századtól kezdődően egyre erősebb fogékonyság mutatkozik, hogy a természetükben rejlő hajlamok miatt tartsanak valamit erkölcsileg helyesnek az emberek. Aki ma megkísérli meghúzni a határt a magasabb és alacsonyabb rendű életgyönyörűségek között, úgy, ahogyan azt erkölcsi tudatunk diktálja, a művészetet már nem választhatja külön az érzéki élvezettől, a természet örömeit a testgyakorlástól, a magasztost a természetestől, csakis az önző, a hamis és a hivalkodó dolgok ocsúját lenne képes elválasztani a nemes örömök tiszta búzájától.

A középkor vége felé, amikor fordult a világ, és az új szellem jelentkezni kezdett, elvben még mindig nem volt más lehetőség, mint választani Isten és a világ között: a földi élet minden nagyszerűségét és szépségét végletesen elutasítani, vagy féktelenül igenelni ezt az életet, akár azon az áron is, hogy a lélek üdvét veszélyeztetik. A bűnösség bélyege kétszeresen csábítóvá tette a világ szépségét; aki elbukott e csábítással szemben, az határtalan szenvedéllyel vetette bele magát. Akik viszont nem tudtak lemondani a szépségről, de mégsem kívánták átadni magukat a világ hívságainak, azok kénytelenek voltak megnemesíteni a szépséget. A vallás szolgálatába állítva minden olyan osztályát szentesíteni tudták a képzőművészeteknek és az irodalomnak, ahol az élvezet lényegében egyet jelentett a csodálattal. Ha mégannyira a színek és vonalak játéka örvendeztette is meg a miniatúrák és festmények szerelmeseit, a szent téma megszabadította a bűnösség bélyegétől a művészet élvezetét.

Mégis, miként lehetne megnemesíteni és átszellemíteni a csordultig bűnös tartalommal telítődött szépséget: a lovagi erőfitogtatást és az udvari divat testkultuszát, a cím, a rang és a jó hír kevély hajszolását, a szerelem elbájoló meredélyeit, a szépség mindezen, a vallás által megbélyegzett és kiközösített formáit? – Ezen a ponton kínálkozott a középső út, amely az álmok országán át vezetett: régi, fantasztikus ideálok szép hazugságainak fényébe burkolták a világi életet.

A tizenkettedik század óta a francia lovagi kultúrát a reneszánsszal az a vonás köti össze, hogy a hősi ideál formáiban hajszolják a szép életet. A természetrajongás még túlontúl gyönge volt, semhogy az ember teljes meggyőződéssel szolgálhatta volna a földi világ szépségét a maga valójában, mint azt a görög szellem tette egykoron; a bűn gondolata még mindig túlságosan hatalmas volt ehhez; a szépségből csak akkor lehetett kultúra, ha előbb az erény köntösébe öltöztették.

A kései középkor arisztokratikus életének egésze, és itt ugyanúgy gondolhatunk nemesekre és fejedelmekre, Franciaországra, Burgundiára, mint Firenzére, egyetlen hatalmas próbálkozás volt, hogy eljátsszanak egy álmot. Mindig ugyanazt az álmot, a hajdanvolt hősök és a bölcsesség álmát, a lovag és a szűz, az egyszerű és elégedett pásztorok álmát. Franciaország és Burgundia a darabot még mindig a régi felfogásban játsszák; Firenze már új és szebb játékot költ ugyanerre a témára.

A nemesség és a fejedelmek életének szertartásosságát a végletekig felfokozzák; úgyszólván misztériummá magasztosul, a színek és díszek pompájába burkolva, az erény álarcában jelenik meg valamennyi életforma. Minden életeseményt és minden azokkal kapcsolatos érzést és ingert szép és lélekemelő formák keretei közé szorítanak. Tisztában vagyok azzal, hogy ez nem kifejezetten csak a kései középkor sajátsága; már a műveltség primitív szakaszaiban is megtaláljuk a csíráit; „chinoiserie”-nek vagy bizantinizmusnak is nevezhetnénk, és nem is haltak el a középkorral, mint a Napkirály példája is bizonyítja.

Az udvartartás az a terület, ahol a maga teljességében kibontakozhat az életforma esztétikája. Ismeretes, hogy a burgundi fejedelmek mekkora fontosságot tulajdonítottak mindennek, ami udvaruk pompáját és fényét emelte. Chastellain azt mondja, hogy a harcmezőn szerzett dicsőség után az udvartartás tűnik leginkább az emberek szemébe, melynek vezetésénél és rendjének megőrzésénél nincs semmi szükségesebb. Merész Károly ceremóniamestere, Olivier de la Marche IV. Eduárd angol király kérésére írta meg a burgundi hercegek udvartartásáról szóló traktátusát, hogy a király számára a ceremóniák és az etikett követendő mintáját kínálja. A Habsburgok megörökölték a Burgundiaktól a minden részletében kimunkált csillogó udvari életet, és ők terjesztették el Spanyolországban és Ausztriában, mely két ország egészen a legújabb időkig ezen életforma utolsó fellegvára maradt. A burgundi udvart mindenki dicsérte, úgy tartották, nincs nála gazdagabb s jobban szabályozott. Különösen Merész Károlynak, aki a legerőszakosabb volt a rendteremtésben és a szabályok betartatásában, és egyebet sem hagyott maga után káosznál, volt szenvedélye a legszigorúbb formák közé szorított élet. Idilli formában éltette tovább azt a régi illúziót, hogy a fejedelem személyesen hallgatja meg a kisemberek és a szegények panaszait. Hetente kétszer vagy háromszor ebéd után törvényt ült, ilyenkor bárki elébe járulhatott a kérelmével. Minden nemesembernek jelen kellett lennie az udvartartásából; nem is merészelt senki távol maradni. Szigorúan rang szerint foglaltak helyet a magas fejedelmi trónushoz vezető feljáró két oldalán. A herceg lábainál két „maître des requêtes” (a kérvényeket a királyi tanácsba beterjesztő jogász) térdepelt, a kancellária vezetője és egy titkár, akik sorra felolvasták a kérelmeket, és befogadták vagy elutasították őket, aszerint, ahogyan a fejedelem rendelkezett. Hátrébb a teremben, egy korlát mögött sorakoztak a személyzet alacsonyabb rangú tagjai. Chastellain azt mondja, látszólag „nagyszerű és felette dicséretes dolog volt ez”, ám az odarendelt nézők ugyancsak unatkoztak, és afelől is kétségei vannak, hogy az igazságszolgáltatásnak ez a formája bármiféle gyümölcsöt hozott volna; a maga idejében egyetlen más fejedelemről sem hallott, aki ezt cselekedte volna.

Merész Károly a szórakozásnak is ilyen szépséges és látványos jelleget adott. „Az volt a szokása, hogy napjának egy részét komoly foglalkozásoknak szentelte; és ha játékokkal és nevetéssel töltötte is idejét, el nem mulasztotta volna, hogy szép beszédekkel mulattassa magát, erényre intve udvaroncait, szónok módjára gyakorolván az erényt. Gyakorta lehetett ezzel a szándékkal látni őt egy magas támlás trónszéken ülve, előtte nemesemberei, akiket az időhöz és az alkalomhoz illő intésben részesített, és ahogy az uruktól és vezérüktől helyénvaló, mindig kitűnt közülük, gazdagabb és pompásabb ruhát viselvén náluknál.”

Ez az életművészet, dacára a merev és naiv formáknak, melyek között kibontakozik, már tudatos, s voltaképpen már hamisítatlan reneszánsz. Amit Chastellain „a szív féktelen pompaszereteteként” dicsér, az a vágy, „hogy mindig emelkedett helyzetben lássák és csudálják”, Burckhardt reneszánsz emberének legszembetűnőbb sajátsága.

A fejedelmi udvartartás konyhára és étkezésre vonatkozó ceremoniális rendelkezései pantagruelien ízesek. Merész Károly udvari lakomája a maga, a kenyeresgazdák, húsfelvágók, pohárnokok és konyhamesterek csaknem liturgikus méltósággal szabályozott szertartásrendjével olyan volt, mint valami nagyszabású és komoly spektákulum. A teljes udvar együtt étkezett, tízesével egy szobában, mindenki ugyanolyan vendéglátásban és kiszolgálásban részesült, mint a fejedelem, az ültetés szigorúan rang és méltóság szerint történt. Olyan jól volt elrendezve az egész, hogy a lakoma végeztével a szobákból még idejekorán a herceg elé járulhassanak, „pour lui donner gloire”, hogy leróják tiszteletüket az asztalánál.

1469. június 21-én Thannban Zsigmond herceg igazi farsangtemető lakomát adott a burgundi megbízottak tiszteletére annak alkalmából, hogy Pfirt grófság burgundi igazgatás alá került. Az ismeretlen tudósító ugyancsak felhúzza az orrát a német asztali szokásokon: „…tetejébe még egy halom sült géb, melyekkel nevezett osztrák hercegünk bemocskolta az asztalt”. „Ugyancsak feljegyzendő, hogy mihelyst tálalva volt, egymás orra előtt nyúlkáltak az étel után a népek, néha a rangban legutolsó elsőként.”

A konyhában (azt a heroikus méretű konyhát képzeljük magunk elé a maga hét óriási kéményével, amely egyedül maradt fenn a fejedelmek egykori dijoni palotájából) az ügyeletes főszakács egy magas széken ül a kémény és a tálaló között, ahonnan az egész helyiséget áttekintheti. Kezében nagy fakanalat kell tartania, amely kettős célra szolgál: ezzel kóstolja meg a leveseket és a mártásokat, és kergeti dolgukra a kuktákat, „szükség esetén rájuk is sújtva”. Kivételes alkalmakkor a szakács saját kezűleg szolgál fel, fáklyával a kezében, például ez történt az első szarvasgombákkal vagy „az első heringgel”.

A fontoskodó udvaronc olyan áhítatos tisztelettel és csaknem skolasztikus tudományossággal számol be minderről, mintha szent hittitkokról értekeznék. Apród koromban, mondja La Marche, még túl fiatal voltam, semhogy megérthettem volna a rangsor és a szertartásrend kázusait. Sorra olvasói elé terjeszti az előjogok és az udvartartás nagy komolyságú kérdéseit, melyeket aztán, immár érett tudással rendre meg is válaszol. Miért a főszakács van jelen ura étkezésekor, s miért nem a konyhai csatlós? Milyen eljárással kell a szakácsot kinevezni? Távollétében ki helyettesítheti: a nyársgazda („hateur”) vagy a levesgazda („potagier”)? Erre azt felelem, mondja a bölcs férfiú: ha a főszakács tisztje megürül a fejedelem udvarában, az udvarmestereknek („maîtres d’hôtel”) szép sorban maguk elé kell szólítaniuk a konyhai asztalnokokat („escuiers de cuisine”) és az összes konyhai szolgát és szolgálattevőt; mindegyik ünnepélyesen, eskü alatt szavaz, és így választják meg a főszakácsot. A második kérdésre pedig: se nem a nyársgazda, se nem a levesgazda; a főszakács helyettese választás útján jelölendő ki. – A kenyeresgazdák és a pohárnokok miért állnak rangban, mint első és második méltóság, a húsfelvágók és a szakácsok fölött? Mert az ő tisztjük a kenyérrel és a borral kapcsolatos, a szent dolgokkal, melyekre az Oltáriszentség magasztos fénye vetül.

Mint látható, itt valóságos kapcsolat van a hit köre és az udvari etikett eszmevilága között. Nem túlzás azt mondani, hogy a szép és nemes életformák ezen apparátusa liturgikus elemeket tartalmaz, hogy ezeknek a formáknak a tiszteletét szinte már vallásos fénykörbe emelik. Csakis ez magyarázhatja azt a rendkívüli jelentőséget, amelyet a rangsor és az udvariasság kérdéseinek tulajdonítanak, s nem csak a középkorban.

A Romanovok előtti régi orosz birodalomban a trón előtti rangsorért folytatott harc oda fejlődött, hogy szigorú genealógiai sorrend állt fel a nemescsaládok számára; e rangsor szerint, nem pedig érdem szerint volt kijelölve minden család helye a közigazgatás és a hadsereg ranglétráján. Ez a forma a középkori nyugati államokban még ismeretlen, mindazonáltal ezek életében is nagy helyet foglal el az elsőbbségért folytatott versengés. Könnyű lenne ennek példáit csokorba szedni. Minket azonban az a cél vezet, hogy megmutassuk, mint válik az életformák kicifrázása szép és emelkedett játékká, és ezen formák burjánzása üres parádévá. Álljon itt néhány példa. A formaságok olykor teljesen háttérbe szoríthatják a célirányos cselekvést. Nem sokkal a crécyi csata előtt négy francia lovag kilovagol, hogy felderítse az angolok hadrendjét. A király türelmetlenül várja beszámolójukat, lassan poroszkál előre a mezőn, majd megáll, amint meglátja őket. A katonák utat törnek maguknak a fegyveresek sorai közt, és a királyhoz érnek. Mi hír, uraim? – kérdi a király. „Erre azok egymásra néznek, és egy szót sem szólnak, mert egyik sem akart előbb beszélni, mint a társa. És így beszélnek egymást között: »Uram, mondd el te, beszélj te a királlyal, én ugyan nem beszélek előtted.« Így vitatkoztak egy ideig, minthogy egy sem akart elsőként beszélni, »par honneur«, tisztesség okából.” Míg végre a király egyiküknek meg nem parancsolja, hogy mondja el, mit tud. – A célszerűség szempontját teljességgel elhomályosította a szép formák kedvelése messire Gaultier Rallart, Párizs 1418-ban hivatalban lévő chevalier du guet-jének, vagyis az éjszakai őrség parancsnokának esetében. Ez a parancsnok sosem indult szemleútra anélkül, hogy ne ment volna előtte legalább három-négy zenész, akik vidáman fútták réztrombitájukat; az emberek ezt arra vélték, hogy mintegy figyelmezteti a gonosztevőket: meneküljetek, mert ím, jövök már! Ez egyáltalán nem volt elszigetelt eset. 1465-ben megint előfordult, hogy a hatóság figyelmeztette a gonosztevőket a közeledésére, mikor is Jean Balue, evreux-i püspök Párizsban harsonákkal, trombitákkal és egyéb zeneszerszámokkal vonult végig éjjeli őrjáratain, „amit pedig éjjeli őrség rendesen nemigen szokott cselekedni”. – Még a vérpadon is szigorúan megadták a rangnak és méltóságnak kijáró tiszteletet: így a vérpad, amelyre Luxemburgi Lajosnak, Saint-Pol hercegének, a „connétable”-nak (a királyi hadsereg főparancsnokának) kellett fellépnie, liliomokkal gazdagon kihímzett kárpittal van befedve, a kendő, amellyel szemét bekötik, és a párna, amelyen térdepel, karmazsinvörös bársonyból van, a hóhér pedig olyan ember, aki még nem végzett ki egy bűnöst sem – kissé kétes előjog az elítélt számára.

A tizenötödik századi udvari életben különösen erőteljesen bontakozott ki az udvariassági versengés, amelyet manapság már kispolgári szokásnak érzünk. Elviselhetetlen szégyenként élték volna meg, ha a rangban felettük állónak nem adják meg az őt megillető helyet. A burgundi hercegek aggályosan ügyeltek arra, hogy előreengedjék francia királyi rokonaikat. Félelemnélküli János ifjú menyének, Michelle francia hercegnőnek mindig túlzott tisztelettel adózott; Madame-nak szólította, mindig letérdepelt előtte a földre, és mindig igyekezett kiszolgálni az asztalnál, az azonban nem szenvedhette ezt. Mikor Jó Fülöp meghallja, hogy unokaöccse, a dauphin, atyjával összeveszvén Brabantba távozott, megszakítja Deventer ostromát, pedig ez volt nagy tervének, Friesland meghódításának első állomása, és lóhalálában Brüsszelbe indul, hogy ott fogadja királyi vendégét. Amint közeledik a találkozás pillanata, valósággal versenyt futnak, hogy melyikük mutassa be előbb hódolatát. Fülöp erősen aggódik azon, hogy a dauphin esetleg még elé talál lovagolni; szaporán folytatja útját, és sorra meneszti a küldöncöket, hogy rábírja a dauphint, várja meg ott, ahol van. Ugyanis tudnia kell, hogy esküt tett, amennyiben elébe lovagolna a trónörökös, menten visszafordul, és olyan messzire vágtat, hogy soha többé a színét se látják, mert ezzel ő, a herceg, nevetség tárgya lenne, és akkora szégyent hozna a fejére, hogy az egész világ erről beszélne az idők végezetéig mint nagy nevetségről és gyalázatról. A szokásos felhajtást alázatosan mellőzve lovagol be Fülöp Brüsszelbe; még a palota előtt gyorsan leszáll lováról, belép az udvarba, és gyalog siet be, amíg meg nem látja a dauphint, aki a hercegnőt kézenfogva vezetve épp elhagyta lakosztályát, és a belső udvaron kitárt karral üdvözlésére siet. Az idős herceg nyomban leveszi a fövegét, egy pillanatra letérdel, majd gyorsan továbbmegy. A hercegnő visszatartja a dauphint, nehogy egy lépést is tegyen, a dauphin hasztalan próbálja megakadályozni a herceget a térdhajtásban, és hiába próbálja rábírni, hogy állna fel. Mindketten zokognak a meghatottságtól, mondja Chastellain, és a körülállók is mind velük zokognak.

Amíg csak udvarának vendége, a herceg a kínai udvariasság megannyi jelével halmozza el ezt a férfit, aki aztán nemsokára, már királyként házának legádázabb ellenségévé válik majd. Magát és fiát „semmirevaló satnya nemzetségnek” nevezi, kiáll az esőbe, feltartva hatvanéves ősz fejét, összes birtokát felajánlja a dauphinnek. – „Aki megalázkodik a nálánál magasabb előtt, öregbíti és sokasítja a maga becsületét, és ez a szolgálatkészség a vonásain is tükröződik.” Chastellain ezekkel a szavakkal fejezi be annak elbeszélését, mily makacsul vonakodott Charolais gróf, hogy ebéd előtt Margit angol királynéval és annak kisfiával egyszerre használja a kézmosó tálat. Az udvar egész nap csak erről beszélt; az esetet az öreg herceg elé terjesztették, aki megbízott két nemesembert, hogy vitassák meg minden szempontból a Károly viselkedése mellett és ellen szóló érveket. Még annyira eleven volt a feudális becsületérzés, hogy láthatólag fontosnak, szépnek és emelkedettnek találták az ilyesmit. Nemde, máskülönben érthetetlen volna, hogy negyedóráig is képesek vonakodni, mielőtt belépnének valaki előtt. Minél tovább áll ellen valaki, annál nagyobb épülésére szolgál a környezetének. Akinek kijár a kézcsók, elrejti a kezét, ódzkodva a tisztességtől. Így rejti el kezét a spanyol királynő is, mikor a fiatal Jó Fülöp főherceggel találkozik; aki egy darabig vár; amikor aztán a királyné egy pillanatra nem figyel oda, hirtelen megragadja a kezét, és megcsókolja. Ez egyszer a komoly spanyol udvar nem tudta megállni, hogy ne nevessen, mert a királynő erre aztán nem volt felkészülve!

A társas érintkezés minden kicsiny nyájasságát aprólékosan kánonok közé szorítják. Az etikett részletesen előírja, hogy mely udvarhölgyek járhatnak kézenfogva. És nemcsak ezt, hanem azt is, hogy melyik udvarhölgy van feljogosítva, hogy az intimitásnak erre a kifejezésére felbátorítson másokat, és melyik nem. A bátorításnak, a csatlakozásra intésnek vagy megszólításnak („hucher”) ez a joga a burgundi szertartásrendről értekező idős udvarhölgy számára technikai kérdés. A távozni készülő vendéget illik visszatartani; az udvariaskodásnak ezt a formáját a végletekig fokozták, terhesebbet képzelni sem lehet. XI. Lajos hitvese néhány napra Burgundi Fülöp vendége; a király szigorúan megjelölte, melyik napon kell hazatérnie, a herceg azonban nem hajlandó elengedni, hiába könyörög neki a királyné egész kísérete, s bármennyire is reszket ura haragjától a királyné. Goethe azt mondta: „Nincs olyan udvarias külsőség, aminek ne volna mély erkölcsi alapja”; Emerson pedig „virtue gone to seed”-nek, elcsenevészesedett erénynek nevezte az udvariasságot. Talán túlzás lenne azt mondani, hogy már a tizennyolcadik században is tudatában lettek volna az udvariasság e mély erkölcsi alapjának, annyi azonban biztos, hogy esztétikai értékét átérezték, beállítottságuk valahol félúton volt a figyelmesség őszinte kinyilvánítása és a száraz és kiüresedett társasági formák között.

Magától értetődik, hogy az életnek ez az aprólékosan kimunkált cifrázata mindenekelőtt a fejedelmi udvarokban virágzott, ahol az embereknek bőségesen volt idejük és terük rá. Mindazonáltal ezeknek a formáknak a tisztelete a társadalom alacsonyabb régióiban is dívott, amit már az is bizonyít, hogy manapság még a kispolgári közegben maradtak fenn leginkább, ha az udvarokat nem számítjuk. Az olyan szokások, mint egyre unszolni a vendéget, hogy vegyen még az ételből, hogy maradjon még, vagy az előretessékelés, az utóbbi fél évszázadban nagyrészt kiveszett a felsőbb polgárság érintkezési formáiból. A tizenötödik században azonban még teljes érvényben vannak ezek a formaságok. Igaz, miközben aggályosan betartják és betartatják ezeket, már a szatíra is eleven gúnyt űz belőlük. A nyilvános istentisztelet adja a legjobb alkalmat arra, hogy az emberek hosszadalmasan fitogtassák a jólneveltségüket. Először is ott van az „offrande”. Senki sem akarja adományát elsőként az oltárra helyezni.

Menjen csak. Nem én. Igenis
Menjen, ha mondom, végre, húgom.
Nem én. Hát arrább odasúgjon,
A szomszédnő járjon elöl.
Nem ez a rendje, mire föl,
Igy a szomszédnő, nem szabad.
Csak rajta, adakozzanak,
Már az atyákat fel ne tartsák.

Mikor végre a legmagasabb rangú hajlandó volt elsőnek odajárulni, alázatosan kinyilvánítva egyébként, csak azért teszi, hogy véget vessen a színjátéknak, újra kezdődik a vita, most azon, hogy ki csókolja meg elsőnek a liturgiát vezető pap által csókkal illetett „paesberd”-et, a „paix”-t (béketáblát, osculatoriumot), egy fából, ezüstből vagy elefántcsontból készült lapocskát, amely a középkor vége felé vált szokássá a misében; mindig az Agnus Dei után hozták elő, míg korábban a szájra adott békecsókot az oltártól adták tovább, mint onnan eredő áldást a laikusoknak. Az istentisztelet komoly fennakadást szenvedett, ugyanis a „paes” kézről kézre járt az előkelő emberek között, mert jólneveltségből mindenki vonakodott elsőként megcsókolni.

Az ifjú nő meg mondja szépen,
– Tessék, a hölgy van soron, én nem.
– Na illesse már végre, drága!
– Nagyon kedves, de ez kizárva,
Már ne nézhessenek libának.
– Marote kisasszony, önre várnak!
– Nem, Jézus óvjon, semmiképp!
Ermengárd úrnőnek vigyék!
– Tessék, úrnő. – Szent Szűz! Kegyelmet!
A bírónénak nyújtsa kelmed.
– Hah ne! A kormányzó nejének!

Ez végre elveszi. – Még egy olyan szent életű ember is, mint Paolai Szent Ferenc, aki teljesen meghalt a világ számára, kötelességének tekinti, hogy részt vegyen ezekben a finomkodásokban, és jámbor hívei ebben az igaz alázatosság és érdemesség jelét látták, ami mutatja, hogy ezeknek a formáknak az erkölcsi alapeszméje még nem veszett el teljesen. Ezeknek a formáknak a jelentősége egyébként csak akkor világlik ki igazán, ha tudatában vagyunk annak, hogy mindez a visszája volt azoknak a viharos és megveszekedett vitáknak, melyekre például a templomban került sor az elsőség udvariasan erőszakos átengedése körül. Szép és dicséretes megtagadása volt ez a nemesi vagy polgári kevélység még eleven érzésének.

Ilymód a templomba járás olyan lett, mint egy menüett, mert mikor elhagyták a templomot, a vita megismétlődött; ekkor azon igyekeztek egymással vetélkedve, hogy rábírják az előkelőbbet, hogy jobb oldalon menjen, vagy hogy ő menjen át elsőként egy fahídon vagy egy sikátoron. Amikor elérkeztek a ház elé, az egész társaságot illett meginvitálni, behívni egy pohár borra, amint azt a spanyol udvariasság mindmáig megköveteli, akik persze udvariasan kéretik magukat… Mire a hazaérkezett köteles egy darabon elkísérni a többieket, akármilyen tüntető udvariassággal szabadkozzék is a társaság.

Az összes ilyen szép formaságban van valami megindító, ha meggondoljuk, hogy mindez egy zord és szenvedélyes fajta lelkéből fakadt, amely küzdelmesen próbálta gőgjét és haragját megszelídíteni. A gőg formális megtagadása gyakorta csődöt mond. A heves nyerseség minduntalan áttör a cifra formák vékony zománcán. Bajor János Párizsban vendégeskedik; a nagy urak ünnepségeket adnak a tiszteletére, és Luik választott püspöke játékon elnyeri minden pénzüket. Az egyik herceg nem tudja tovább türtőztetni magát, és így kiált fel: „Az ördögbe is, hát micsoda pap ez? Hogyan? Hát az összes pénzünket el akarja nyerni?” Mire János azt feleli: „Nem vagyok pap, és nem kell a pénzetek.” Azzal fogja a sok pénzt, és szétszórta a teremben, „hogy sokan csodálták az ő nagy bőkezűségét”. Hugo de Lannoy meglegyint valakit lánckesztyűjével, miközben a király előtt térdepel, hogy bepanaszolja az illetőt; Bar bíborosa a király jelenlétében hazugsággal vádol és hitvány kutyának nevez egy papot.

A formális becsületérzés olyan erős, hogy az etikett legkisebb megszegése halálos sértés lesz, ahogy azt a keleti népeknél mindmáig láthatjuk, mert kikezdi a szép és magasztos élet illúzióját, amibe magát ringatja az ember, és amire rendre rácáfol a kegyetlen valóság. Félelemnélküli János úgy érezte, kitörölhetetlen szégyenfolt esett rajta azzal, hogy mikor szembetalálkozott Párizs teljes díszben vonuló bakójával, Capeluche-sel, úgy köszöntötte őt, mint egy nemesembert, és még a kezét is megérintette; csak a bakó halála moshatja le ezt a gyalázatot. VI. Károly koronázási lakomáján, 1380-ban Burgundi Fülöp erőszakkal a király és Anjou hercege közé furakodik, hogy elfoglalja azt a helyet, amely őt „doyen des pairs”-ként (rangidős pairként) megilleti; a két kíséret már fenyegetően közelít egymáshoz, hogy erőszakkal rendezze el a vitát, kiáltások hallatszanak, amikor a király lecsendesíti őket, elismerve a burgundi herceg jogcímét. Azt sem tűrték el, ha valaki a hadi élet komolyságát zavarta meg a formák semmibevételével; az angol király büszkeségét mélyen sérti, hogy L’Isle Adam „blanc gris” (szürkésfehér) ruhában jelenik meg előtte, és hogy belenéz az arcába. Egy angol vezér elküldi a Sens ostromlott városába menesztett békekövetet azzal, hogy előbb borotválkozzék meg.

A burgundi udvar pompázatos rendjének értelmét és jelentőségét, melyet a kortársak nem győznek magasztalni, csak azoknak a zűrzavaros állapotoknak a fényében érthetjük meg, amelyek a legtöbb francia udvarban uralkodtak. Deschamps számos balladájában kesergett az udvari élet nyomorúságán, és panaszai kicsit többek az udvari élet szokásos megvetésénél, amiről később még szót ejtünk majd. Rossz koszt és rossz kvártély, folytonos lárma és kavarodás, szitkozódás és viszály, harag és irigység, a bűnök mocsara, a pokol kapuja. A királyság intézményének szent tisztelete sem akadályozza meg, hogy félre ne dobjanak minden tisztességet a mégoly nagyszabásúan megtervezett ceremóniákon, még a legünnepélyesebb alkalmakkor is. VI. Károly temetési szertartásán, 1422-ben Saint-Denis-ben az apátság szerzetesei és a párizsi sószállítók („henouars”) között heves vita támad arról, hogy kiket illet a gazdag díszruha és a király holttestét fedő többi ruhadarab; mindkét fél magának követeli az előjogot: összekapnak rajta, csaknem ölre mennek, de Bedford hercege a törvény kezébe adja a vita eldöntését, „és a holttest eltemettetett”. Ugyanez az eset megismétlődik 1461-ben, VII. Károly temetésén. Útban Saint-Denis felé, a Croix aux Fiens-hez érve a sószállítók, miután szóváltásba keveredtek az apátság szerzeteseivel, nem hajlandók tovább vinni a holttestet, ameddig nem fizetnek nekik tíz párizsi fontot, amelyre szerintük jogosan formálnak igényt. (Az ő előjoguk volt az elhunyt királynak a saint-denis-i temetkezőhelyre való szállítása.) A hordszéket egyszerűen ott hagyják az út közepén, és a menet hosszú ideig vesztegelni kényszerül. Saint-Denis polgárai már-már hajlandóak volnának magukra venni a feladatot, amikor a királyi főlovászmester megígéri a sószállítóknak, hogy saját zsebéből kifizeti őket, mire a menet folytatja útját, de így is oly nagy a késedelem, hogy csak este nyolc óra felé érkezik meg a templomba. De alig helyezik végső nyugalomra a halottat, nyomban új civódás tör ki, ezúttal a királyi főlovászmester és a szerzetesek veszekszenek a díszruhán. Az effajta tülekedés egy ünnepség tartozékainak birtoklásáért úgyszólván hozzátartozott a dologhoz; ilyenkor a forma megszegése maga vált kötelező formává.

Az uralkodók életének minden fontosabb eseménye előírásszerűen a legnagyobb nyilvánosság előtt játszódott le, ez a szokás egészen a tizenhetedik századig életben maradt; ezért aztán gyakran éppen a legnagyszabásúbb ünnepségek fulladtak teljes káoszba és fejetlenségbe. 1380-ban, a koronázási lakomán a nézőknek, meghívottaknak és szolgáknak olyan tömege tolong, hogy a korona arra kijelölt szolgája, de Sancerre marsall kénytelen lóhátról felszolgálni az ételeket. Mikor VI. Henrik angol királyt 1431-ben Párizsban Franciaország királyává koronázzák, a tömeg már hajnalhasadáskor benyomul a palota nagytermébe, ahol majd a koronázási lakomát rendezik, egyesek, hogy bámészkodjanak, mások, hogy finom falatokat csenjenek az asztalról, és jóllakjanak. A parlament, az egyetem képviselői, a „prévôt des marchands” (a kereskedők elöljárója) és a városi tanácsnokok csak nagy nehezen tudják áthámozni magukat az útjukat elálló emberek sorfalán, és amikor végre bejutnak a terembe, azt kell látniuk, hogy a számukra kijelölt asztalokat mindenféle iparosok foglalták el. Megkísérlik eltávolítani őket, „de ha sikerült is egyet-kettőt felállítani az asztaltól, hat-nyolc ült le a másik oldalon”. – XI. Lajos koronázásakor, 1461-ben elővigyázatosságból még idejekorán bezárták a reimsi katedrális bejáratait, és őrséget állítottak, hogy ne legyen több ember a templomban, mint amennyi kényelmesen elfér a kóruson. Az egybegyűltek azonban úgy tolakodtak a főoltár körül, ahol a királyt felkenték, hogy az érseknek segédkező prelátusok szinte moccanni sem tudtak, és a királyi hercegeket majdhogynem agyonnyomták díszhelyükön.

A párizsi egyház (egészen 1622-ig) kénytelen volt elviselni, hogy még mindig a sens-i érsekség provinciájába tartozott. A megyéspüspöknek minden lehetséges módon értésére adták, hogy nemkívánatos a fennhatósága, és a pápánál folyamodtak exemptióért. 1492. február 2-án a sens-i érsek a párizsi Notre Dame-ban a király jelenlétében celebrált misét. A király még nem hagyta el a templomot, de az érsek, a papi kereszttel áldást osztva a népnek, asszisztenciájával kivonul a szentélyből. Két kanonok nyomul oda egy sereg templomi szolga kíséretében, kezet emelnek a keresztre, és megrongálják, kicsavarják hordozójának a kezét, és az így támadt nagy felfordulásban az érseket segítő szolgákat a hajuknál fogva cibálják. Amikor az érsek próbálja lecsendesíteni a kakaskodókat, „szó nélkül közeledtek hozzá; Lhullier (a káptalan dékánja) könyökkel gyomron vágja, a többiek ledobják fejéről a püspöki süveget, és leszakítják annak két szalagját”; a másik kanonok az érsek nyomába ered „a legkülönfélébb szitkok kíséretében, ujját az arcába nyomva és úgy megragadva a karjánál fogva, hogy miseinge elszakadt; ha nem kapta volna az arca elé a kezét, alighanem képen csapják”. Tizenhárom évig tartó pereskedés lett a dologból.

Minthogy a szenvedélyes és erőszakos, kegyetlen, de könnyen könnyhullajtásra fakadó lélek mindig a legsötétebb földi kétségbeesés és a világ tarka szépségében való tobzódás között hányódott, nem lehetett másként élni, mint a legmerevebb formalizmus gátjai között. Minden érzésnek a konvencionális formák keretére volt szüksége; így legalább elvben rendet szabtak a társadalmi életnek. Saját életük és mások életének minden történését úgy szemlélték, mint holmi szépséges spektákulumot, gyönyörködve a szenvedés és a boldogság ezen patetikus, teátrális fényben játszó, színpadias megjelenítésében. Nem lévén megfelelő eszközeik arra, hogy egyszerűen és természetesen fejezzék ki legbelső érzelmeiket, egyedül a művészies ábrázolás biztosíthatta a benső kifejezésének azt a magas érzelmi fokát, amelyre ez a kor áhítozott.

Természetesen nem úgy értjük, hogy ezeket az életet körülvevő formákat, főleg az élet régi nagy szent dolgait, a születést, a házasságot és a halált kísérő szokásokat ilyen szándékkal foganatosították volna. A szokások és a ceremóniák a kezdetleges hit formáiból és a kultuszból nőttek ki. Csakhogy a nekik méltóságot kölcsönző eredeti értelmük már régen tudat alá süllyedt, s helyettük ezek a formák új, esztétikai minőséggel telítődtek.

A felindultság sehol sem ölt oly szuggesztív nyilvános formát, mint a gyászszertartásokban. Az ilyen búcsúztatás határtalan lehetőséget kínált a gyász patetikusan eltúlzott kifejezésére, ennek pandanja az öröm eltúlzott kifejezése a grandiózus udvari ünnepségeken. Itt ne várják a fekete gyászruhák komor pompájának részletekbe menő leírását, a minden fejedelem halálát kísérő gyászszertartások ünnepélyes rituáléjának bemutatását. Nem mondhatjuk, hogy ezek különösképp a középkorra volnának jellemzők, a monarchiák mind a mai napig őrzik ezt a gyakorlatot, és a polgári halottas menet is ebből a szokásból sarjadt ki. Egy uralkodó halálakor nemcsak az udvartartás öltözött fekete díszbe, hanem a városatyák, céhek és az egyszerű nép is, és a tömény feketeségből áradó szuggesztív erőtől csak még kiáltóbb volt a kontraszt, amelyet a középkori városi élet színes tarkaságával alkotott. A meggyilkolt Félelemnélküli János gyászpompás temetésének nyomatékos (s részben politikai) célzata volt. Amikor Fülöp útnak indul, hogy találkozzon a francia és az angol királlyal, fegyveres kísérete kétezer fekete zászlócskával vonul fel, ezenkívül hét öl hosszú fekete zászlókkal és lobogókkal, melyeket hímzett vagy festett aranycímerek sokasága ékesít, nem beszélve a fekete selyemrojtokról. Ez alkalomból a herceg trónszékeit és kocsiját is feketére festették. A troyes-i ünnepélyes békekötéskor Fülöp a francia és az angol királynét bársony gyászköpenyben kíséri, mely olyan hosszú, hogy lováról lelógva a földet söpri. Még azután is hosszú ideig csak feketében mutatkozik nemcsak ő, de az egész kísérete is.

Megdöbbentő kontrasztot alkothattak a fejedelmi gyászban a gyászos feketeségtől elütő színek: miközben az egész udvar, a királynőt is beleértve, fekete ruhát visel, addig Franciaország királya vörösben gyászol. 1393-ban pedig általános megrökönyödésre színfehér gyászpompa tette fényessé Párizs utcáit Lusignan Leó örmény király búcsúztatásakor, aki francia száműzetésben halt meg.

Ez a gyászos feketeség kétségkívül gyakran arra szolgált, hogy a formalizmus puha vattájába pólyálja az őszinte, szenvedélyes fájdalom heves érzését. A haláltól való rendkívül erős rettegés, a rokoni kapcsolatok ereje, a vazallus bensőséges kötődése urához a fejedelem elhunytát csakugyan megrendítő eseménnyé tette. Mikor pedig, mint 1419-ben is történt, a burgundi herceg meggyilkolásakor, még egy büszke nemzetség becsületén is csorba esett, a bosszút mintegy szent kötelességként írva elő, a fájdalom szertelenül eltúlzott pompázatosságban megnyilvánuló kifejezése valóban arányos lehetett azzal a megrendültséggel, amit lélekben éreztek. Chastellain tobzódóan bőbeszédű lesz, amint a gyászhír tudatásának elbeszéléséhez ér; ünnepélyes ékesszólásának tárházából bőven merítve, nehézkes és vontatott stílusban adja elő azt a kitalált hosszú beszédet, mellyel a doorniki püspök Gent városában lassan előkészíti a szörnyű hírre az ifjú herceget, továbbá Fülöp és hitvese, Franciaországi Michelle méltóságteljes sirámait. Azonban elbeszélésének magvában: annak taglalásában, mint omlik össze a hírre az ifjú herceg, s hogyan alél el hitvese is, az udvar vad zavarodottságának, a hangos jajkiáltásoktól hangos városnak a leírásában, röviden: a zordon bőséggel elővezetett gyász hitelességében, amellyel a hírt fogadják, semmi okunk kételkedni. Merész Károly Fülöp halálakor, 1467-ben tanúsított gyászának leírásán is ott a hitelesség pecsétje. Ezúttal a megrázkódtatás kevésbé volt heves; az öregségére újra gyermekké lett idős herceg egészsége már régóta hanyatlott; az utolsó években fiával éppenséggel nem volt szívélyes a viszonya, olyannyira, hogy még Chastellain is megjegyzi: mindenki csudálta, ahogy Károly ott zokog, jajveszékel, kezét tördeli, és földre hull a halottas ágy mellett, „és nem ismert mértéket, de annyira, hogy mindenki elálmélkodott az ő mérhetetlen gyászán”. Brugge városában is, ahol a herceg elhunyt, „megható volt, ahogy az a sok mindenféle rendű és rangú ember jajveszékelt és zokogott, és sokféleképp sajnálkozott és siránkozott”.

Nehezen deríthető ki, hogy az ilyen és ehhez hasonló elbeszélésekben mekkora része lehetett az udvari stílusnak, amely illendőnek és szépnek találta a zajos gyásznyilvánítást, és mekkora a korra olyannyira jellemző túlfeszített érzékenységnek. Ebben nyilvánvalóan egy primitív forma hatása köszön vissza: az a szokás, mely megköveteli, hogy a halottakat hangosan sirassák el; ősi, évezredes műveltségelem, ami a siratóasszonyokban intézményesült, s a „plourant”-okban (siratószobrokban) nyerte el művészi kifejezését, melyek épp ezekben a századokban módfelett erőteljes megindító jelleget kölcsönöztek a sírszobrászatnak.

A primitív rítusok, a szenvedélyes érzelmi alkat és a szép forma egybefonódását mutatja az is, hogy mily szörnyen féltek valakivel a halálhírt közölni. Charolais grófné előtt, amikor Burgundi Máriát hordja a szíve alatt, hosszú ideig titokban tartják atyja halálát; a betegágyban fekvő Jó Fülöppel az udvar nem mer közölni semmiféle gyászhírt, ami valamelyest is közelről érintené, így Klevei Adolf nem gyászolhatja el a hitvesét. Mikor a herceg mégis neszét veszi kancellárja, Nicolas Rolin halálának (Chastellain maga használja ezt a kifejezést: „avoit esté en vent un peu de ceste mort”), megkéri a beteglátogatóba érkezett doorniki püspököt, mondja meg neki az igazat. „Fenséges uram – mondja a püspök –, ő igazán halott, valóban, mert öreg és törődött már, és nem élhet sokáig. – Ej – kiált a herceg –, nem ezt kérdem, azt kérdem, hogy igazán meghalt-e, »mort de mort et trespassé«. Ó, felséges uram – feleli erre ismét a püspök –, nem halt meg, de egyik oldalára megbénult, ezért úgyszólván halott.” A herceg dühbe gurul: „– Micsoda dőre beszéd ez! Mondd meg végre világosan, hogy meghalt-e. Csak ekkor mondja meg a püspök: Igen, felséges uram, valóban igazán meghalt.” Mintha a halálhír ilyen furcsa közlésénél nem is annyira arról lenne szó, hogy egy beteg embert kíméljenek, hanem inkább valami ősi, babonás formáról, amitől az emberek csak erősebb ingert érezhettek magukban a vonakodásra. Ugyanez a halál gondolatának módszeres kikapcsolására való törekvés indította arra XI. Lajost, hogy sose hordja még egyszer azt a ruhát, amit akkor viselt, amikor rossz hírt kapott, vagy sose üljön föl arra a lóra, amelyiken ilyen alkalmakkor lovagolt, sőt, még a loches-i erdő egy részét is kivágatta, mert ott hozták hírül neki, hogy újszülött fia meghalt. „Kancellár uram – írta 1483. május 25-én –, köszönöm szépen a leveleit, de kérem, ezentúl ne küldje azzal az emberrel, aki ezeket hozta, mert úgy látom, hogy az arca rettenetesen megváltozott, amióta utoljára láttam, és hitemre mondom, nagyon megrémített, és Isten vele.”

Akármilyen ősi tabuképzetek rejtőzzenek is a gyásszal kapcsolatos szokások mélyén, eleven kulturális értékük abban áll, hogy formát adnak a fájdalomnak, engedik kibomlani azt, mint valami különlegesen szép és emelkedett motívumot. Ritmust adnak a gyásznak. A valóságos életet felemelik a dráma síkjára, és koturnust adnak alá. A kezdetlegesebb kultúrákban, így például az írben, a gyászszokások még teljesen egybeolvadnak a költői halottsiratással, a gyászköltészettel; a burgundi időszak fejedelmi gyászolási szokásait is csak akkor érthetjük meg, ha látjuk rokonságát az elégiával. A gyászpompa művészi formában mutatja fel, hogy a gyásztól sújtott személynek illik teljesen tehetetlennek lennie. Minél előkelőbb az elhunyt és az életben maradott, annál heroikusabb vonásokat kell öltenie a gyász hivalkodó kimutatásának. A francia királyné egy álló esztendeig nem hagyhatta el a szobát, ahol hírül vette férjének halálát. A hercegnők számára hat hétig tart ez az elkülönítés. Mikor Madame de Charolais-val, Bourbon Izabellával közlik, hogy atyja meghalt, előbb még részt vesz a Couwenberg kastélyban tartott halottvirrasztáson, majd hat hétre a szobájába zárkózik, egész idő alatt ágyban marad, párnákkal feltámasztva, de „barbette” (hosszan aláhulló gyászfátyol, melyet áll alatt kötnek meg) és palást van rajta. A termeket feketével vonják be, a padlót puha szőnyeg helyett nagydarab fekete posztó fedi, és az egyik nagy előszobát ugyanúgy feketével terítik be. A nemesasszonyoknak csak férjük elvesztésekor kellett hat hétig ágyban maradniuk, atyjuk vagy anyjuk halálakor csupán kilenc napig, a hat hét fennmaradó részét az ágy elé terített nagy fekete posztón ülve töltik. A legidősebb fivér halálakor hat hétre kell a szobába zárkózni, de nem kell az ágyban maradni. – Érthető, ha egy ilyen korban, amely ennyire mély tisztelettel viseltetett a ceremóniák iránt, a közfelfogás szerint az volt az 1419-es orvgyilkosság körülményeinek egyik legfontosabb eleme, hogy Félelemnélküli Jánost közönségesen zekében, nadrágban és cipőben temették el, és időről időre felemlegették ezt a szörnyűséget.

Az ily módon közszemlére tett és formálissá vált szép külsőségek mögül könnyen eltűnik az érzés; hiába az élet dramatizálásának vágya, a színfalak mögött meghazudtolják a mégoly nemesnek láttatott patetikus pózokat. A „pompa” és a valóságos élet naiv módon elválik egymástól, ami jellegzetesen kifejezésre jut az idős udvarhölgy, Aliénor de Poitiers írásában, aki nem átallja a pompa minden megnyilvánulását magasztos misztériumként tisztelni. Miután leírta Bourbon Izabella díszes gyászát, így folytatja: „Mikor Madame a saját lakosztályában tartózkodott, bizony nem volt mindig ágyban, és még csak nem is mindig »en une chambre«.” Az „en une chambre” kifejezés nem úgy értendő, hogy „egyazon szobában”. A „chambre” itt falikárpitokból, textilekből, kelmékből stb. álló garnitúrát jelent, amellyel felöltöztetnek egy helyiséget, vagyis olyasmi, mint egy kivételes alkalmakra tartogatott, alkalmilag berendezett „tisztaszoba”. A hercegnő látogatóit ilyen külsőségek között fogadja, de csupán szép formának tekinti, a külszínnek hódol. Aliénor is ezt mondja: a férj elvesztését követően özvegyének két évig gyászruhát kell viselni, „hacsak ezalatt nem megy újra férjhez”. Éppen a legelőkelőbbekre, a fejedelmekre különösen jellemző volt, hogy nemritkán igen hamar újraházasodtak; Bedford hercege, Franciaország régense a fiatal VI. Henrik kiskorúsága idején, már öt hónap után.

A gyász után a gyermekágy az, ami bőséges alkalmat nyújt a szigorú szertartásokra és a rang szerinti elkülönülésre. Minden szín jelent valamit. A zöld, ami még a tizenkilencedik században is a polgári ágyak és tűzkosarak kötelező színének számított, a tizenötödik században a királyné és a hercegnők kiváltsága volt. A francia királyné gyermekágya zöld selyemből van; míg korábban tiszta fehér volt. Még a grófnőknek sem lehet „chambre verde”-jük, zöld szobájuk. De a takarók és lepedők anyagát, szőrméjét és színét is előírták. A komódon egyfolytában két ezüst gyertyatartó ontotta a fényt, mert a gyerekágyas szoba ablakán csak tizennégy nap után nyitották ki a spalettákat először! Mindazonáltal a legfeltűnőbbek mégis a díszágyak voltak, melyek üresen maradtak, akár a díszkocsik a spanyol király temetésekor. Az ifjú anya egy alacsony kereveten fekszik a tűz mellett, a gyermek, Burgundi Mária, egy bölcsőben pihen a gyerekszobában, ezenfelül azonban a gyermekágyas szobában még két nagy ágy is található, melyek köré zöld függönyöket szereltek fel művészi elrendezésben; ezek az ágyak meg vannak vetve, a lepedő fel van hajtva, mintha ezekben hálnának, a gyerekszobában újabb két nagy ágy, zöld és lila színekben, ezenfelül még egy nagy ágy a vörös atlasszal bevont falú nagy fogadószobában is. Ezt a „chambre de parement”-t annak idején Utrecht ajándékozta Félelemnélküli Jánosnak tisztelgése jeléül, ezért „la chambre d’Utrecht”-nek nevezték a helyiséget. Ezek az ágyak a keresztelő szertartáson kaptak szerepet.

Az életformák szép rendje már vidék és város mindennapi életének vonatkozásában is érvényesül: az anyagok, színek és szőrmék szigorú hierarchiája mintegy külső keretbe foglalta az egyes társadalmi rendeket, így fenntartva s erősítve a méltóságérzetet. Az az igény, hogy az erős megindultságot a szépség rangjára emeljék, nem korlátozódott a szülés, a házasság és a halál ünnepélyesen megélt örömeire és fájdalmaira, melyeknél az elmaradhatatlan szertartások megfelelő látványossággal és díszes formával szolgáltak. Minden erkölcsi történést szerettek ünnepélyes és emelkedett formában látni. Ez nyilvánul meg a magát megalázó és testét-lelkét sanyargató szent iránti csodálatban, vagy a bűnbánat látványos példáiban, amilyen például Agnes Sorel „szépséges szép vezeklése”. Minden életviszonynak stílust adtak; ahelyett, hogy mint manapság, titokban tartották volna az intim kapcsolatokat és a heves érzelmeket, eltüntetve azok minden nyomát, igyekeztek a nyilvánosság elé vinni azokat, mint valami színjátékot. Így a tizenötödik században a barátság is szépen kidolgozott formák között zajlik. A régi vérszövetség és fegyverbarátság mellett, melyet az egyszerű nép és a nemesség egyaránt nagy becsben tartott, a szentimentális barátságok formáját is ismerik, mely a francia „mignon” szóban jut kifejezésre. A fejedelmi mignon (fiatal férfiszerető), a fejedelem kegyence formalizált intézmény, amely a teljes tizenhatodik század folyamán és még a tizenhetedik század első felében is fennmarad. Ilyen I. Jakab angol király és Robert Carr, illetőleg George Villiers kapcsolata; azt is ebben az összefüggésben kell érteni, hogy lemondásakor V. Károly Orániai Vilmos vállára támaszkodott, és odahajtotta a fejét. A Vízkeresztben nehezen érthetjük meg a herceg érzéseit a Cesariónak vélt Viola iránt, hacsak nem tartjuk szem előtt a barátságnak ezt a formális intézményként élő változatát. Ezt a kapcsolatot az udvari szerelemmel állították párhuzamba. „Ha se hölgyed, se mignonod”, mondja Chastellain. Hiányzik viszont minden olyan jellegű utalás, aminek alapján egy kalap alá vehetnénk a görög szerelemmel. Az a tény, hogy egy olyan korban, amely iszonyodott a „crimen nefandum”-tól, a kimondhatatlan, szörnyűséges bűntől, a mignonságot teljes nyíltsággal kezelték, kizár minden gyanút. Sienai Bernardin Franciaországot és Németországot állította példaként itáliai honfitársai elé, akik között a szodómia igen elterjedt volt, ezekben az országokban ugyanis ismeretlen volt a homoszexuális érintkezés. Csak egy olyan nagyon gyűlölt királyt vádolták meg azzal, hogy bűnös viszonyt folytat hivatalos kegyencével, mint II. Richárd angol király, kinek kapcsolatát bizalmasával, Robert de Vere-rel nem nézték jó szemmel. Rendszerint azonban minden gyanún felül álló ártatlan kapcsolatról van szó, a kegyenc tisztességére szolgál, amit az maga is nyíltan vállal. Commines maga meséli el, hogy XI. Lajos király kitünteti tetszése jelével, abban a tisztességben van része, hogy ugyanolyan ruhákban járhat, mint ő. Mert ez a kapcsolat egyezményes ismertetőjele. A királynak mindig van egy „mignon en titre”-je (rangban első királyi kegyenc), aki ugyanolyan ruhát visel, mint ő; ünnepélyes alkalmakkor az ő vállára támaszkodik. Gyakran két azonos korú, de rangban különböző barát, akik egyformán öltözködnek, szobájukat, nemritkán ágyukat is megosztják egymással. Ilyen elválaszthatatlan barátok a fiatal Gaston de Foix és törvénytelen testvére, kiknek kapcsolata tragikus véget ér, Orléans-i Lajos (akkor még Touraine-i Lajos) és Pierre de Craon, Kleve ifjú hercege és Jacques de Lalaing. Ugyanígy a hercegnőknek is volt bizalmas barátnéjuk, aki ugyanúgy öltözködött, mint ők, s akit „mignonne”-nak neveztek.

Ezek az életet megszépítő, a valóságtól elemelt formák mind arra szolgáltak, hogy a kegyetlen valóságot a nemes harmónia fátyla mögé rejtsék, transzcendens magaslatokra emeljék, anélkül hogy lecsapódtak volna a szűkebb értelemben vett művészetben. A mélyről fakadó altruizmussal és a másik őszinte tiszteletével tüntető nyájas udvariassági formák, az udvari szertartások és az udvari etikett a maguk hieratikus ünnepélyességével és súlyos komolyságával, a menyegző és a gyermekágy ünnepi fénybe öltöztetése – ezek szépsége elmúlt, anélkül hogy bármilyen maradandó nyomot hagyott volna maga után a képzőművészetben vagy az irodalomban. Az önkifejezésnek ezeket a formáit nem a művészet, hanem a divat kapcsolja össze egymással. Mármost a divat általában sokkal közelebb áll a művészethez, mint azt az akadémikus esztétika hajlandó volna elismerni. Mint a testi szépség és a mozdulatok művi megfogalmazása, művészi nyomatékosítása a legközelebbi kapcsolatban áll az egyik művészeti ággal, a tánccal. De a divat területe, vagy mondjunk inkább viseletet, a tizenötödik században ennek körén túl is határos a művészettel, sokkal inkább, mint azt képzelni szokás. Nem csak azért, mivel a viseletre az ékszerek sokrétű használata és a hadi öltözethez szükséges fémlemezek megmunkálása révén közvetlenül rányomja jegyét a kézművesség. Divat és művészet között lényegi közösség áll fenn; a stílus és a ritmus a divatnak ugyanolyan nélkülözhetetlen elemei, mint a művészetnek. A mi korunkban még egy koronázási ünnepség is csak halvány visszfényét mutatja annak a fényűző életragyogásnak, amelyet a késő középkor a viseletben minden módon szüntelen kifejezett. A mindennapi életben az eltérő szőrmék és színek, a kúp alakú fátylas hennin és a főkötő szigorú hierarchiája szerint különböztették meg egymástól a társadalmi rendeket – a kérkedő méltóságoknak, az öröm vagy a gyász állapotának, barátok és szerelmesek bizalmas kapcsolatának a jelzésére szolgáltak.

Minden emberi kapcsolat választékosságát a végletekig csiszolták. Minél magasabb egy ilyen kapcsolat szépség- és erkölcsi értéke, kifejezése annál közelebb kerül a tiszta művészethez. Az udvariasság, az etikett csupán magában az életben juthatott kifejezésre, a ruházkodásban és a fényűzésben. Ellenben a gyász ezenfelül egy művészi formában is maradandó és erőteljes művészi kifejezést hagyott hátra: a síremlékben; a vallással való összefüggése emeli a gyász kulturális értékét. De még ennél is gazdagabb virágokat hajtott a szép élet három más eleme: a bátorság, a becsület és a szerelem.