Jasmine-nak

De mondd meg, édes, a férgeknek, hogy e börtön

vad csókjaival megehet,

én őrzöm, isteni szép lényegükben őrzöm

elrothadt szerelmeimet!

Charles Baudelaire

(Szabó Lőrinc fordítása)

Sose feledd: ha

virágokat bámulsz is,

a pokolban jársz.

Kobajasi Issza (1763–1828)

(Török Attila fordítása)

Ausztria, 1978

Legenda kísértett ezen a helyen, amely úgy tapadt hozzá, mint valami makacs szag. Az a hír járta, hogy minden évben késő ősszel, mielőtt az eső hóvá változik, a hegyi tóból baljós morajlás árad.

A vízből gőzként tört elő, és a reggeli köddel szállt a partok fölé, amikor a tó színén megjelent az ég, a pokolban tükröződő mennyország. Ekkor kezdődött el a sziszegés, az elnyújtott, vonyításhoz hasonló hang, amely körülölelte a tó keleti partján álló, késő 19. századi épületet.

Az iskola. Így hívták lent a faluban, bár az épület rendeltetése és megnevezése többször változott az évek során: a császári vadászkastélyból náci parancsnoki központ, majd tébécés gyermekek szanatóriuma lett.

Folyosóit ma már csak a csend, az omló vakolat, a megfakult stukkók és a magányos lépések visszhangja töltötte be, novemberben pedig az a bőgés, amely a ködből kibontakozva a legfelső ablakokig és a fagytól csillogó nyeregtetőig áradt felfelé.

A legendák azonban csak a gyerekeknek és a mélabús öregembereknek, no meg a nyúlszívűeknek valók. Ezt Agnes Braun is tudta. Az iskola elég régóta volt az otthona ahhoz, hogy holmi éjszakai bugyborékoló hangok már ne izgassák fel. Jól ismerte minden padlódeszka és a falak belsejében futó összes rozsdás cső nyikorgását annak ellenére, hogy az épület legtöbb emelete már le volt zárva, a szobák ajtajai pedig bedeszkázva.

Amióta az iskolát árvaházzá alakították át, az állami finanszírozás elapadt, és egyetlen jótékony magánember sem jelentkezett adománnyal.

Agnes áthaladt a konyhán, amely az alagsorban, a kamra és a mosókonyha között helyezkedett el. Kocsiját tolva kanyargott a fazekak között, amelyekből hamarosan zsíros gőzök fognak felszállni. Egyedül volt ezen az éj és nappal közötti átmeneti órán. Nem látszódott semmi más, csupán egy lopakodó patkány árnyéka és a hűlni akasztott, levágott állatok körvonalai.

Az első emeletre teherlifttel ment fel. Az épületnek ez a része tartozott az ő felügyelete alá, de az utóbbi időben ez a feladat valami megnevezhetetlen nyugtalansággal töltötte el, mint amikor valami benne bujkáló betegség mégsem akarja ledönteni a lábáról.

A lift felnyögött a teste és a kocsi együttes súlya alatt, a láncok és kábelek nyikorogni kezdtek, és a fülke zörögve felemelkedett, majd pár méterrel feljebb hirtelen rántással megállt. Agnes elhúzta a fémrácsot. A nyirkos első emeleti folyosó piszkoskék színű, hosszú és keskeny volt, oldalán kazettás ablaksorral.

Az egyik ablaktábla egyenletes ritmusban csapkodott. Agnes elengedte a szervizkocsit, és odament, hogy becsukja. Az üveg hideg volt és párás. Fél kézzel törölt rajta egy kukucskálót. Lent a völgyben a hajnal fénye kezdte bevilágítani a falut. A háztetők apró, ólomszínű lapocskáknak látszottak. Feljebb, 1700 méteres magasságban, a település és az iskola között a tó mozdulatlan tömege rózsaszínűvé vált a köd alatt. Az ég viszont tiszta volt. Agnes azonban tudta, hogy aznap a napsütés nem fog meleget hozni a köves, fátlan lejtőre. Erre abból következtetett, hogy amint kikelt az ágyból, feje lüktetni kezdett a migréntől.

Ahogy a köd felfelé szállt, elnyelt mindent, ami az útjába került: a fényt, a hangokat, még a szagokat is átitatta poshadt, csontszagú párájával. És mintha életre kelt volna, a fagyos fűben felfelé kúszó nyúlványaiból nyögések törtek elő.

A halottak sóhajai, gondolta Agnes.

Északkelet felől vadul fújt a buran, ez a távoli sztyeppéken született szél. Több ezer kilométeres utazás után tört be ebbe a völgybe, végigdübörgött az erdőhatár alatt a folyóparton, keresztülörvénylett az ártereken, majd üvöltve bukkant fel a túloldalon, végül pedig a hegy sziklafalának ütközött.

Ez csak a szél, bizonygatta magának.

Az előcsarnokban hatot ütött az ingaóra. Későre járt, de Agnes nem mozdult. Tisztában volt vele, hogy késlekedik, de azt is pontosan tudta, miért.

Az egész csak feltételezés. Csak egy sejtelem.

Megragadta a kocsi fémfogantyúját. Összekoccantak rajta a konténerek, amikor végre rávette magát, hogy elinduljon a folyosó végén lévő ajtó felé.

A kaptár.

Gyomra hirtelen összerándult, amikor ráébredt, hogy ez most már tényleg kaptár. Az elmúlt hetek alatt azzá vált. Finom, titokzatos zsongás lengte körül a helyet, mint amikor egy szorgalmas rovar vedleni készül. Agnes biztos volt benne, bár nem tudta volna megmagyarázni, mi történik odabent. Senkinek nem szólt róla, még az igazgatónak sem, mert bolondnak nézte volna.

Egyenruhája zsebében ujjai ráleltek a durva anyagból készült csuklyára. Kivette, és a fejére húzta. A szemét is vékony fátyol takarta el, ami elsötétítette a külvilágot. Ez volt a szabály.

Belépett.

A teremben teljes csend volt. Az ajtó melletti nagy öntöttvas kályhában maradt még parázs, ami kellemes meleget árasztott. A negyven kiságy négy tízes sorban volt elrendezve. Név nem jelezte őket, csak számok.

Nem hallatszott sem sírás, sem kiáltás. Agnes tudta, hogy mit látna, ha odanézne: kifejezéstelen, üres tekinteteket.

Egy kivétellel.

Most, hogy már hozzászokott a csendhez, Agnes hallotta, ahogy a szoba túlsó végében rugdalózik, gyűjti az erőt. Valamire készült, bár Agnes nem tudta megmondani, mire. Talán tényleg kezd megőrülni.

Lassan közelebb lépett a 39-es számú kiságyhoz. A többivel ellentétben ez az alany virult. Különleges szemével éberen követte az ő mozdulatait. Agnes tudta, hogy az alany a tekintetét keresi a csuklya mögött, de ő zavartan elfordította a fejét. A 39-es alany tudatában volt az ő jelenlétének, pedig nem kellett volna.

Körülnézett, hogy nem figyeli-e az ajtóból a személyzet valamelyik tagja, majd kinyújtotta az egyik ujját. Az alany beleharapott, ínyével erősen megszorítva a húsát. Tekintetében most más kifejezés ült: szilajjá vált. Agnes káromkodva visszarántotta az ujját, mire az alany röviden, idegesen felnyögött.

Ez a valódi természete, gondolta Agnes. Húsevő.

Ami ezután történt, meggyőzte arról, hogy nem tarthatja tovább titokban a gyanúját. A 39-es melletti ágyak már nem voltak némák. A többi alany légzése izgatottá vált, mintha valamire reagáltak volna.

A kaptár zsongott.

1.

Napjainkban

A varjú az ösvény mellett feküdt. Csőre tátva, borzas tollazatában vörös csíkok. Püffedt hasa alatt vér áztatta a földet, ami a nyirkos délután ellenére is megszáradt már. Ki tudja, mióta hevert ott szegény pára; egyik üveges szemgolyója a havat ígérő ég felé nézett, a másik pedig teljesen hiányzott.

Mathias régóta guggolt fölötte. Azon tűnődött, vajon a bolhák rögtön elhagyták-e a testét, amint a szíve megállt. Egyszer egy vadász mesélt neki erről, és azóta sokszor eszébe jutott. Lenyűgözőnek, ugyanakkor félelmetesnek találta.

Ujja hegyével megérintette a varjút. Idősebb példány volt. Ezt a csőréről tudta megállapítani, amely csupasz volt és fakó. Lábai megmerevedtek, masszív karmai a semmibe markoltak.

A kesztyűjét gyorsan beletörölte a nadrágjába. Apja felpofozná, ha megtudná. Többször rajtakapta a fiát, amint a kertben vagy a házuk mögötti fenyőerdőben kisebb állatok tetemét vizsgálja, ilyenkor megszidta, és olyan szóval illette, amit Mathias nem ismert, de valami rosszra utalt. Akkor ki is kereste a szótárban. Már nem emlékezett, mit jelent, de valami elmebetegséggel volt kapcsolatos.

Mathias állatorvos szeretett volna lenni, és minden lehetőséget megragadott, hogy tanuljon valamit. Nagyapja egyszer azt mondta neki, hogy a megfigyelés – fél tanulás. Utána már csak próbálkozni kell újra meg újra. A fiú felállt, tekintete még mindig a madárra szegeződött. Először el akarta temetni, de aztán arra gondolt, hogy jobb lesz így hagyni: a természet húsevő, és értékelni fogja a maradványokat. Nem mennek kárba.

Hallotta, hogy a faluban kettőt kongatnak a harangokkal, majd még egy felet. Későre járt, a többiek már vártak rá a titkos helyen.

Elindult a fagyos ösvényen. Aznap reggel Travenì falva vékony hólepelre ébredt. Csak könnyű szitálás volt, hamar el is olvadt, de jót ígért a közelgő síszezonra.

Elérte a falu közelében emelkedő sziklaszirtet. Az alacsony fenyőerdőből kimagaslott a napóleoni háborúk elesett katonáinak emlékműve. Egy hosszú pödrött bajszú, bronz gránátos szigorú tekintettel méregette a horizontot. Szuronya hegyén kék sál lobogott, ami arra utalt, hogy a csoportjukból valaki már felmászott a szoborig, hogy kitűzze a jelüket.

Mathias felgyorsította a lépteit. Aznap a tanárnő megtanította nekik az angol „leader” szó jelentését. Ez nagy hatással volt rá. Tetszett neki a hangzása – volt benne valami határozott –, de mindenekelőtt elégedettséggel töltötte el, hogy ő mutathatja az utat mások számára.

A tanár elmagyarázta, hogy a líder védelmezi a csapatát, és Mathias pontosan ezt igyekezett tenni a barátaival: tudta, hogy őt tekintik a csoportjuk vezérének, és nemcsak azért, mert ő a legidősebb – egészen pontosan tízéves, két hónapos és kéthetes –, hanem mert tudták, hogy számíthatnak rá.

Ezért kellett volna neki kötnie a sálját a szoborra, nem Diegónak. Neki kellett volna először odaérnie, és mutatnia az utat, bár ezt az ösvényt már mindannyian elég jól ismerték. Ehelyett az út szélén lévő döglött madár bámulásával vesztegette az idejét. Talán az apjának mégiscsak igaza volt.

A gránátos szirtjét meredek sziklafalak vették körül, amelyek egyenesen egy patak medrébe futottak bele. Néhány tízméterrel lejjebb víz csörgedezett a sötét lombok között.

Mathias elkezdett leereszkedni az élesen ide-oda kanyargó ösvényen. Gyorsan ugrált, hogy időt nyerjen, közben az ösvényt szegélyező kerítésbe kapaszkodva, mert a kövek időnként megindultak az edzőcipője alatt. Mire elérte a kavicsos folyómedret, teljesen kifulladt, a térde remegett, az arca égett a fáradtságtól.

Innentől kezdve a vízmosás évezredek során kivájt, kanyargós útvonalát követte. A vízben volt néhány lépőkő, a sziklafalhoz erősítve pedig fa- és fémlépcsők. A fémrácsok alatt smaragdzölden csillogott a jégszagú patak. A nap fénye és melege ritkán jutott le a szurdok aljáig.

Mathias csak a saját lélegzetét és szívdobogását hallotta, és ráébredt, mennyire egyedül van. A turisták az évnek ebben az szakában inkább a sípályákat választották: itt lent túl hideg volt, és bármikor fennállt az elesés veszélye.

Ismét felgyorsított, anélkül hogy tudta volna, miért. A fenyőfák hegyes csúcsai között, mintegy hatvan méterrel a feje fölött, kilátszott az égbolt egy darabkája, amelyen egy már nem működő vonal régi vasúti hídja ívelt át. Másfél évszázaddal ezelőtt a nagyapjának a nagyapja részt vett ennek az építésében.

Mathias gyaloglás közben éppen felfelé nézett, amikor megcsúszott egy jeges kövön, és megütötte a térdét. Jajkiáltására válasz jött az erdő felől. Halk rikoltás. Zihálva hátrafordult.

Anyja szavai jutottak eszébe: „Az erdő nem gyerekeknek való hely.”

Feltápászkodott, meg se nézte a farmerjén és a tenyerén keletkezett sérüléseket, pedig érezte, hogy a gyapjúkesztyűjében ég a bőre. Végigment egy kiálló szikla körül futó peremen. Az egyik oldalon nedves moha, a másikon zuhatag. Az ösvény egy kis barlangon keresztül vezetett tovább. Mathias ezt a néhány métert végigfutotta a sötétben, s közben győzködte magát, hogy nem a félelem hajtja, hanem a sietség.

Amikor kiért a túloldalon, megállt. Egy napsugár áthatolt a fák zöld lombkoronáján, bearanyozva az aljnövényzetet. A patakot tápláló vízesés félelmetes magasságból zuhant alá apró vízcseppeket permetezve, amelyek nyáron, amikor több fény ért el idáig, a szivárvány színeiben pompáztak.

A köves parton körben ülve vártak rá a barátai. Lucia, Diego és Oliver. Amint meglátta őket, félelme elillant. Szája mosolyra húzódott. Nem volt mögötte senki. Senki sem követte. Kihívóan nézett vissza a barlang sötétségébe. Ő győzött, igazi vezér volt hát.

Ám hamarosan hervadni kezdett a mosolya, majd teljesen eltűnt az arcáról.

Most már biztos volt benne.

Valaki rejtőzik a sötétben, és figyeli őt.

2.

A holttest a fűben feküdt, zúzmarával borítva. Bőre fehérsége éles kontrasztban állt haja és nemi szőrzete feketeségével. Alatta a hegyvidéki növényzet sötétzöldje. Néhány hófolt megmaradt az erdőhöz közeli árnyékosabb helyeken. Esett egy kis hó az éjszaka folyamán, amelyből néhány kristály megült a hulla szempilláján.

A halott férfi hanyatt feküdt, két karja maga mellett, kézfeje mohapárnán pihent. Nem voltak rajta karcolások. Ujjai között néhány sápadt, áttetsző szirmú téli virág ütötte fel a fejét.

Az egész olyan volt, mint egy festmény. Palettáján a kihűlt vér, a kiürült vénák és a merev végtagok színei. A hideg mindent megőrzött. Nem volt más szag, csak az erdőé: a nedves föld és a rothadó levelek illata.

Valaki gondoskodott a holttestről. Körülötte a földön madzagból és hurokból készített kezdetleges csapdák voltak felállítva.

– Hogy távol tartsa az állatokat a halottól... Hogy biztosan sértetlen maradjon, amíg rá nem találunk – szólt egy érdes hang a mobiltelefon mikrofonjába, mozgó ajkai közül szavakat és párafelhőt eregetve.

Körülötte csöndes nyüzsgés, fehér kezeslábasok, villanó kamerák és fények.

– Nem végzett fizikai munkát: keze sima, jegygyűrűjén nincsenek karcolások. A körme ápolt. Nem látszik alatta piszok.

A holttest bal kezén lévő jegygyűrű a bágyadt decemberi fényben is csillogott. A világnak ezt a szegletét lapos felhőréteg árnyékolta.

A férfi arca kegyetlen bántalmazás nyomait viselte, de a test többi része sértetlennek tűnt. A nyak két oldalát sötétkék vérerek csíkozták. A férfi a halála napján borotválkozott. A fátyolszerű szakállat az arcbőr halál utáni megfeszülése okozta.

– Vérzésnek alig van jele, nem arányos a sebek súlyosságával. Valószínűleg bőven van vér a ruháján, amelyet utána távolítottak el.

Szünet.

– A gyilkos levetkőztette és elrendezte az áldozatot.

A helyszín az aprólékos előkészítés ellenére tele volt nyomokkal, a testen és a földön is – amely most sár és jég keveréke volt –, mintha az elkövető valahogy elfelejtett volna törődni ezzel az alapvető részlettel. Az áldozat lábnyomain kívül csak egyetlen másik személyé volt ott, amely 45-ös méretéből ítélve egy férfitól származott.

Megkötözésnek nem látszott nyoma sem a halott férfi karján, sem a csuklóján, sem a bokáján. Az áldozat jól megtermett, magas és izmos volt, a gyilkos mégis könnyedén legyőzte. Állatias dühvel támadt rá.

Ismerted a gyilkost; ezért nem próbáltál azonnal védekezni. Vajon mi járt a fejedben abban a pillanatban, amikor rájöttél, hogy meg fogsz halni?

Nehéz volt megmondani a halott arckifejezéséből.

A szája csukva, a szeme pedig . . .

A holttestet egy természetes vizesárok és egy sétaút közötti részen hagyták, ahol az év nagy részében turisták jártak. Egy kiránduló talált rá néhány órával korábban. Ez nem volt sem véletlen, sem tévedés: a gyilkos szándékosan döntött úgy, hogy nem rejti el.

– Nem látok szexuális tevékenységre utaló jelet, pedig a gyilkos levetkőztette az áldozatot.

A helyi rendőrőrs kapitánya tájékoztatta őket, hogy a holttest egy családapáé, aki két napja tűnt el, miután elvitte a fiát az iskolába. A kocsiját a holttesttől mintegy száz méterre találták meg, a fák takarásában. Egy szikláról lökték le. Fölötte cipő- és keréknyomok voltak a földön.

– A gyilkos gyalogosan közlekedett, a nyomok az erdőben folytatódnak.

Battaglia felügyelő leállította a hangfelvételt, és felnézett az égre. Varjak károgtak a feje fölött. A sötét felhők közelgő havazást jeleztek.

Kezdtek kifutni az időből. Gyorsabban, hatékonyabban kellett dolgozniuk.

Ahogy Battaglia felállt, érezte, hogy csikorognak az ízületei. Túl sok időt töltött az életéből a földön térdelve. Talán túl sok évet töltött ezzel a munkával. Van egy kis súlyfelesleg is, amit már régen le kellett volna adnia.

– Siessenek azzal a nyombiztosítással! – parancsolta.

A helyszínelők, ezek a néma, fehér árnyak, olyan részletek fölött guggoltak, amelyeket csak az ő gyakorlott szemük volt képes észrevenni. Fényképeztek, bizonyítékokat gyűjtöttek, rendszereztek. Ez volt a DNS-vizsgálat kezdete, ami majd néhány órával később, a törvényszéki orvostani intézet laboratóriumában fejeződik be az innen száz kilométerre lévő városban.

A rendőrség érkezése bámészkodókat vonzott oda. A turistákból és helybeliekből álló csoport fából készült tábla alatt álldogált, amely a szomszédos Travenì faluba vezető utat mutatta. Mindössze négy kilométerre volt onnan. A helyieket könnyű volt a turistáktól megkülönböztetni: vad, vöröses arcukon nyoma sem volt az egyenletes sípályabarnaságnak. Bőrüket a szélsőséges hőmérséklet elszínezte, a szél durvára cserzette.

– Megtaláltuk a ruhákat! – kiáltotta valaki az erdőből.

Battaglia felügyelő első gondolata az volt, hogy madárijesztőre leltek.

A bozótosból kikandikáló alak oda nem illőnek tűnt a növényzetben. Botokból és kötélből, néhány leveles ágból és véráztatta ruhákból készült.

Fejnek az áldozat alsóingét tömték ki levelekkel és szalmával, a két szem helyére egy-egy lila bogyót helyeztek. A kabát és a nadrág petyhüdten lógott a fa csontvázon, az órát pedig a csuklóként szolgáló ágra erősítették. Az ing merev volt a megszáradt vértől. Lehetetlen megmondani, milyen színű volt eredetileg.

Egy rendőr közeledett feléjük.

– A nyomok innen úgy száz méterre északra, a sziklák között véget érnek – jelentette.

A gyilkos tudta a járást. Vagy helybeli volt, vagy jól ismerte a környéket.

Battaglia ismét a szájához emelte a mikrofont, miközben tekintetét a tisztáson tartotta, ahol az áttetsző test feküdt, és kezdtek gyűlni rajta a nemrég megeredt hópelyhek. Valaki ponyvával letakarta a testet.

– A bábu a gyilkost jelképezi. Itt állt, merengett a művén, és azt akarta, hogy tudjuk...

Hirtelen zaj szakította félbe az elemzést. A felügyelő odafordult, és hitetlenkedve fogadta be a látványt. A rendőrautók mellett elhaladva egy férfi közeledett a tisztáson át az erdő felé, a lába pár lépésenként belesüllyedt a mocsárba, de nem adta fel. Jól szabott zakója csapkodott a szélben, ingét sár- és hófoltok tarkították, és semmi sem védte a csípős hidegtől. Arcán dacos kifejezés ült, ugyanakkor ki volt pirulva a fáradtságtól. Az is lehet, hogy a kínos helyzettől és a szégyentől.

Amikor a felügyelő rájött, hogy ki lehet az, egy jól megválasztott kifejezés elég volt ahhoz, hogy leírja a lelkiállapotát:

– A francba!

3.

Massimo bokáig gázolt a mocsárban.

Érzelmek egész sora váltakozott az arcán: düh, csüggedés, hitetlenkedés és mindenekelőtt szégyen. Ahogy botorkált, a csalóka fűcsomók megadták magukat a lába alatt, és elsüllyedt a nyálkás pocsolyában.

A rengeteg idegen ember tekintete mind rá szegeződött. Nemrég helyezték át ebbe a körzetbe, és ez volt az új csapata. Bizonyára az az új főnöke, aki az erdő széléről figyeli őt.

Az eddig bizonytalanul szállingózó hó most sűrű esésbe kezdett. Végigsöpört égő arcán, de a pelyhek súlya egy szempillantás alatt eltűnt a bőréről.

Massimo nagy nehezen felnézett. Battaglia felügyelő negyvenes éveiben járó, kreol bőrű, nála valamivel alacsonyabb fickó volt, aki összehúzott szemmel, cigarettával az ajkai között figyelte. Egy rendőrtársa rámutatott, és karjával intett Massimónak, mire ő további kérdés nélkül elindult abba az irányba, figyelmen kívül hagyva a rendőr riadt kiáltását. Látványos magabiztossággal menetelt tovább, és csak akkor döbbent rá, hogy miért nézett a rendőrkolléga olyan aggódva, amikor néhány méter után belesüllyedt a mocsárba.

Ezt a napot nem felejtette el, amíg élt. Aznap reggel néhány perc késéssel érkezett a rendőrőrsre, és fél órát várakozott a folyosón ülve, mire valaki közölte vele, hogy a csapata nincs ott: gyilkosság gyanúja miatt helyszínre riasztották őket. Senki sem vette a fáradságot, hogy megvárja, vagy üzenetet hagyjon neki. Egyszerűen megfeledkeztek róla.

Csak öt percet késtem.

Massimo először azt hitte, hogy ez valami vicc, de a kolléga halálosan komoly volt: biztosította róla, hogy Battagliának nincs humorérzéke. Magának sincs, gondolta Massimo, ahogy a férfi arcát elnézte.

Massimo csak két dolgot tehetett: vagy üldögél tovább, és megvárja, amíg az osztag visszatér, vagy elindul, és csatlakozik hozzájuk, bárhol is legyenek.

Sajnálatos módon a második lehetőséget választotta.

Nem számított arra, hogy majdnem két órán át kell vezetnie a szakadó esőben, az arcát a szélvédőre tapasztva, miközben vízfalak zúdulnak az aszfaltra, a navigációs rendszer pedig bekrepál. És amikor végre elérte a völgyet, a jéggel kellett megküzdenie. Az autó folyton kifarolt a csúszós éles kanyarokban, amitől egy pillanatra elállt a szívverése. Egyszer-kétszer az autó elakadt egy emelkedőn, mert nem a téli útviszonyoknak megfelelő gumik voltak rajta. Egyszercsak egy arra járó traktor megállt előtte. A sofőr, egy idős, borgőzös leheletű, bizonytalan beszédű öregember, mindenáron segíteni akart neki. Elmondta, hogy az évnek ebben a szakában az ilyesmi gyakran megtörténik a turistákkal, és nem okoz neki gondot, hogy elvontassa a fennsíkig.

Fa, trágya, autó: neki egyre megy.

Massimo vonakodva fogadta el az ajánlatot. Vetett egy utolsó aggodalmas pillantást a kocsira, majd a lökhárítóra akasztotta a vontatókötelet, beült, és üresbe kapcsolt.

Így érkezett meg Travenìbe: egy traktor vontatta.

Az izgalomtól megmerevedtek a hátizmai, lüktető fejfájása volt, de legalább élvezhette a kilátást. A táj primitív szépségétől az ember elveszettnek érezte magát. Hófödte hegycsúcsok tornyosultak az évezredes erdő fölé, gigantikus élekkel szabdalva a dús erdőszőnyeget. Úgy álltak ott, mint mitológiai óriások, szinte kényszerítve az embert, hogy felfelé nézzen, amitől szédülés fogta el a lelket. A fenyők és áfonyabokrok sűrűjében tiszta vizű patakok csobogtak, fürgén kanyarogva a sziklák, jégcsapok és illatos mohák között. Massimo számos állatnyomot vett észre az út menti hóban.

Ez a világ nagyon távol állt attól, amihez hozzászokott. Olyan világ volt ez, amely az ember jelentéktelenségéről és a földi gondok értelmetlenségéről suttogott. A természeti paradicsom azonban közel sem volt érintetlen. Az egyik hegyoldal szinte teljesen kopár volt, a fennsíkon pedig buldózerek és más földmunkagépek várakoztak egy felvonulási területként szolgáló bódésor mellett. A lejtőn éppen erdőirtást végeztek.

Massimo elfordította a fejét, mintha bosszantó foltot látott volna egy gyönyörű festményen.

Az utolsó néhány hajtűkanyar után, a völgy alja fölé nyúló fennsíkon feltűnt Travenì települése. A község a környező csúcsok gyűrűje alkotta mélyedésbe ékelődött. Az alpesi stílusú házak kőből és fából épültek. Minden ajtó előtt takaros farakások álltak, amelyekből gyantaillat áradt. Az aprócska központhoz közeledve az épületek stílusa megváltozott: többszintesek lettek, pasztellszínű falakkal, északi stílusú tetőtérrel, karácsonyi magyaldíszítéssel, az erkélyeken piros masnival. A főutca mentén volt néhány bisztró és vendéglő, valamint egy élelmiszerbolt és két kávézó. Az egyik kocsma előtt csoportokban álldogáltak a fiatalok a hónuk alatt snowboarddal, kezükben egy pohár forralt borral: a sípályák nem voltak messze. Helyet kapott még egy gyógyszertár és pár turistáknak szánt, elegáns ruhabolt is.

A traktor tulajdonosa a város főterén hagyta Massimót a kocsijával, és nem fogadta el a pénzt, amit az idegen rá akart tukmálni. Búcsúzás gyanánt intett a karjával, dudált egyet, majd elhajtott. Massimo körülnézett. A hely olyan volt, mint egy képeslap, kivéve, hogy a községháza előtti hirdetőtáblán rajzszögekkel kitűzött szórólapok hívták az embereket az iskola tornatermében aznap este tartandó gyűlésre: a völgy lakóit egy új síközpont építése elleni tiltakozásra szólították fel. Massimónak eszébe jutott az egyik hegyen korábban látott építkezés és fakivágás. Úgy tűnt, hogy még itt, a várostól távol sincs igazi béke.

Nem volt nehéz megtalálnia a csapatát: a holttestet a falu mellett fedezték fel, nem messze az osztrák határtól. Egy földúton lehetett odajutni, ami kőomlásokon és alacsony fenyőligeteken át vezetett. A helyi rendőrség már az út mindkét oldalán ellenörzö pontot alakított ki, hogy korlátozza a behajtást a területre. Egy rendőr gondosan feljegyezte minden arra haladó autó rendszámát, valamint a bámészkodók személyes adatait, akik a nyakukat nyújtogatva próbálták elcsípni az események valamilyen részletét.

Ennek a rendőrnek mutatta meg Massimo a jelvényét, és Battaglia felügyelőről érdeklődött. Nem sokkal ezután már a mocsárban gyalogolt, ahol még most is nehezen vonszolta magát.

A főnöke legalább már nem figyelt rá. Egy idős nővel beszélgetett, aki majdnem földig érő vastag kabátot viselt. Lehetetlen volt nem észrevenni: festett bubifrizurája volt a szemébe lógó frufruval; művörös hajszíne kirítt a környezet szelíd, harmonikus árnyalataiból. Éppen az erdőbe vezető árokban mutatott valamire, Battaglia pedig bólintott.

Bizonyára egy szemtanú. Talán ő volt az, aki megtalálta a holttestet.

Még néhány lépés, és Massimo végre odaért hozzájuk. Valaki nyújtotta neki a kezét, hogy kisegítse a mocsárból, amit zavart köszönetfélével fogadott el, de csak motyogás lett belőle.

Az akadémia elvégzése óta először érezte úgy, hogy próbára teszik. Ki volt fulladva, a tenyere a dermesztő hideg ellenére is nyirkos volt. Ha akarta volna, sem tudott volna ennél rosszabbul indítani.

– Massimo Marini nyomozó – mutatkozott be, és kezet nyújtott Battagliának. – Az ön csoportjához osztottak be. Senki sem szólt nekem a holttestről, különben már korábban itt lettem volna.

Fogalma sem volt, miért mondta ezt. A hangja még saját maga számára is kicsinyesen hangzott, mint egy duzzogó gyereké.

Senki sem fogott vele kezet. Karját megadóan leeresztette: a mai nap már csak ilyen volt.

A férfi szó nélkül nézett rá. Úgy tűnt, mintha egy icipicit megrázta volna a fejét, mintha titokban figyelmeztetné. Végül az idős asszony szólalt meg.

– Az áldozat minket sem figyelmeztetett, nyomozó.

Hangja rekedt volt, és viselkedése arra utalt, hogy teljesen jelentéktelennek tartja a férfit.

Massimo tanulmányozni kezdte a nőt. A flitteres gyapjúsapka széle alól kilógó huncut frufruja nem illett az előrehaladott kor és a keménység jeleit mutató arcához, amely nehéz személyiséget sejtetett. Átható tekintetével szinte keresztülfúrta őt, és az arcát fürkészte, mintha valamiféle bizonyítékot keresne rajta. Közben a szemüvege szárát rágcsálta. Massimo megfigyelte, milyen keskeny az ajka. Időnként összeszorította a száját, mintha mérlegelne valamit. Vagy ítéletet formálna.

Nehéz kabátja szorosan rásimult erős csípőjére, ami zömök testalkatról árulkodott.

Egy rendőr közeledett feléjük, kezében mobiltelefonnal.

Átnyújtotta a nőnek.

– A kerületi ügyész keresi önt, felügyelő. A nő bólintott, és félreállt, hogy beleszóljon, mogorva pillantást vetve Massimóra.

Massimo megdermedt. Alig jutott el a tudatáig, hogy az a férfi, akiről azt hitte, hogy Battaglia, most kezet rázott vele, és Parisi rendőrtisztként mutatkozott be. Szája kiszáradt, és érezni kezdte a kihűlés jeleit. Próbálta kitalálni, mit is mondhatna, hogy ne nézzen ki komplett idiótának, de amikor a nő befejezte a hívást, nagy nehezen kinyögött szavai messze nem bizonyultak megfelelőnek.

– Senki sem mondta, hogy nőt kell keresnem, felügyelő.

A nő úgy bámult rá, mint egy darab ürülékre, ami valakinek a cipőtalpára ragadt.

– Ez a lehetőség meg sem fordult a fejében, ugye, nyomozó?

Nyomozó. Szinte kölyök volt még, és úgy nézett ki, mintha most lépett volna ki egy divatlapból. Teresa már méterekről érezte a kölnije illatát. Oda nem illő hangot ütött meg ezen a kis hegyi tisztáson, amely mostanra megtelt hóval és a moháról a talajba mosódó vérrel. Egy ember vérével, akit olyan módon öltek meg, amilyet még egy rendőr is ritkán lát pályafutása során.

Massimo Marini jóképű arcát fátyol árnyékolta. Nem borotválkozott. Valami rosszul sült el aznap reggel. A külsejéből ítélve talán több dolog is. Nem sikerült a legjobban az indulása: a fiatalembernek az a próbálkozása, hogy határozottnak tűnjön, meglehetősen látványosan kudarcot vallott. Teresa azonban úgy vélte, mindenki megérdemel még egy esélyt, még akkor is, ha reménytelen esetnek látszik.

Azon tűnődött, vajon miért kérte a férfi az áthelyezését egy nagyvárosból ebbe a kis vidéki körzetbe. Miért akart több mint ötszáz kilométerrel arrébb kerülni?

Az ember olyan dolgok elől menekül, amitől fél vagy ami bántja – vagy ami fogva tartja, gondolta. Talán egy meghiúsult kapcsolat az oka, amin még nem tudott túllépni. Az arcán viszont nem látszott nyoma gyötrelemnek és átvirrasztott éjszakáknak, csak a feszültségnek, amelynek Teresa volt az oka, nem pedig valami piruló leány. Valami másnak kellett lennie, ami elűzte a városból.

A fiatalember mozdulatlanul állt, hópelyhek kezdtek gyűlni a vállán, de most görnyedtebb volt, mint amikor megérkezett.

Teresa elfojtott egy elégedett vigyort. Örömét lelte abban, hogy az újoncok idegeit a végsőkig feszítse, és most sem akart kivételt tenni. A férfi szinte meghatóan, kölyökkutyás tekintettel nézett rá. Teresa tudta, hogy egy pillanatra megijedt: attól félt, hogy megdorgálják, mert udvariatlan volt, és mert baleknak tűnt, miközben annyira szeretett volna mindenkit lenyűgözni a magabiztosságával.

Teresa nem törődött vele, és visszafordult Parisi felé, hogy folytassák a beszélgetést, amelyet a nyomozó érkezése szakított félbe.

– Az árok fenekén is át kellene kutatnunk a növényzetet – mondta.

A rendőr bólintott.

Teresa Marinire pillantott. Kíváncsi volt, vajon hol hagyta a kabátját vagy akármit, amit a hideg ellen szokott viselni. Inkább nem kérdezte meg.

– Megnézné maga, nyomozó? – kérdezte ehelyett.

Látta, hogy a férfi egy pillanatra megdöbben, mintha nem értené, mi a fenéről beszél. De nem kért segítséget. Úgy, ahogy volt, leereszkedett az árokba, és közben a kinyúló ágakba kapaszkodott, hogy bele ne essen az alján összegyűlt vízbe.

Teresa megcsóválta a fejét. Mire jó egy ekkora ego, azon kívül, hogy megnehezíti az életet?

Azért mégis szó nélkül lemászott. Nem kellett kétszer kérni.

Ez legalább jó jel volt: hajlandó volt bármire, hogy jóvátegye a dolgokat.

Parisi le akarta venni a kereséshez viselt speciális cipőjét, hogy odaadja bajban lévő kollégájának, de Teresa leintette.

Együtt nézték, ahogy a nyomozó cipője újfent belesüllyed a sárba a rothadó levelek és még isten tudja, mi minden más bűzös maradványaiba.

Teresa szinte megsajnálta, bár mulatságos látvány volt.

– Mit kell keresnem? – kérdezte a férfi, miután percekig vakon bökdösött.

Végre eljutott odáig, hogy segítséget kérjen. Haladás.

– A szemét! – válaszolta Teresa. Még nem találtuk meg.

4.

Ausztria, 1978

A városban az emberek gyakran emlegették az iskolát, bár kevesen ismerték igazán, és még kevesebben jártak benne személyesen. A róla keringő anekdoták inkább a fantázia szüleményei voltak, amit az intézményt körüllengő titokzatosság táplált.

Bizonyos napokon hajnalban a közép-európai stílusú épület reszkető, fényes délibábként bukkant elő az alacsony felhők közül. Téglalap alaprajzú tömbje a közelben bányászott terméskövekből készült alapzaton nyugodott, melyet egy vésett mintás betonnal készült emelet követett. Ezt a szintet egy egymásba fonódó szőlőindákból formált keret választotta el a többi emelettől. A főhomlokzatot, amelyből a keleti és a nyugati szárny ágazott ki, négy jón oszlop tette impozánssá, közöttük nyeregtetővel ellátott ablakokkal. A harmadik és egyben utolsó emeletet félkupola koronázta. Középső boltíve alatt egy toronyóra állt, amely emberemlékezet óta nem járt: a legenda szerint a rajta látható idő – pontosan három óra – azt a pillanatot mutatta, amikor az épület tervezőjét, egy fiatal lienzi építészt halálos villámcsapás érte, miközben a tó mellett állva alkotásában gyönyörködött. Csaknem két évszázad elteltével az öregek még mindig Isten haragjának megnyilvánulásaként emlegették ezt a pillanatot: megbüntette az embert a gőgjéért, hogy meg merte sérteni ezt a tájat, amelyet kizárólag a csend, a szél és a hegyi virágok otthonául szánt.

Most, hogy életében először közelről láthatta az iskolát, Magdalena megértette, mire is utal ez a szóbeszéd: az épületen minden elhibázott volt, teljesen oda nem illő. Az arisztokrácia hóbortja, amely nem ismer határokat.

A faluból a fennsíkig az úton gyalogolt fel, majd onnan rövidebb utat választott, és a hegy túloldalán átvezető ösvényen mászott tovább. A tó felől zuzmó és az iszapos tófenék keserű szaga áradt. Úgy nézett ki, mintha a föld szeme volna.

Mire kifulladva megérkezett a bejárathoz, göndör hajának egy tincse kiszabadult a kontyából. Sietve visszaigazította egy hajtűvel, és megvizsgálta a cipője állapotát. Mielőtt még hozzáért volna a farkasfejet formázó kopogtatóhoz, a nehéz ajtó kinyílt. Széles, kortalan arc nézett rá apró, szigorú szemekkel.

– Bizonyára Magdalena vagy. Gyere be, és kövess!

Agnes Braun nővér olyan volt, mint az épület, amelyben lakott: szigorú és elhanyagolt. Sűrű ősz haja és sokkal fiatalabb arca volt, mint amire Magdalena számított. Néhány finom kiigazítás elég lett volna ahhoz, hogy szinte szépnek legyen mondható, de talán az ilyen jellegű figyelmességeket nem látták szívesen az iskolában. Magdalenának is azt tanácsolták, hogy az állásinterjúra ne használjon pirosítót, öltözzön egyszerűen, és a haját tűzze fel.

Braun nővér hűvös szívélyességgel vezette körbe Magdalenát abban a helyiségben, amelyet láthatóan a saját birodalmának tekintett, abból ítélve, amilyen királyi viselkedéssel járkált a márványok, az aranyozott frízek és a megmaradt kevés értékes bútordarab között. Az épület máskülönben kihaltnak tűnt, olyan csendesnek, hogy Magdalena nem tudta elképzelni, hol lehetnek a lakói.

A tökéletesen tiszta előcsarnokot az Osztrák–Magyar Monarchia címere díszítette mozaikból kirakva: arany alapon kétfejű fekete sas. A falakat vadászjeleneteket ábrázoló trompe-l’oeil festmények díszítették. A pasztellszínek finom harmóniáját csak egy ingaóra rontotta el, amelynek a számlapján kétoldalt egy-egy mórt ábrázoló berakás volt. Ébenfából faragott arcuk rémisztő volt, tátott szájukból különösen éles elefántcsont fogsor villant elő.

Agnes Braun észrevette az újonnan érkezett döbbenetét.

– Afrikából származó alkotásokból készült – magyarázta önelégülten. – Az igazgató családjáé volt. Azt akarta, hogy az iskola kapja meg.

Magdalena ijesztőnek találta a történetet, de sikerült udvarias mosolyt erőltetnie magára.

Braun nővér összekulcsolt kezét a hasán pihentetve tanulmányozta Magdalenát.

Szerinted ízléses? – kérdezte.

A lány nem nézett a szemébe.

– Igen – felelte, de azonnal tudta, mennyire hamisan hangzik.

Amikor újra felnézett, látta, hogy mosoly terül el a nő arcán. Agnes Braun elégedettnek tűnt.

– Nem kell szégyenkezned – hallotta a hangját. – Ez a kis hazugságod azt súgja nekem, hogy talán mégiscsak alkalmas vagy erre a helyre. Az iskola odaadást vár el, és az odaadás megköveteli, hogy lemondjunk bizonyos személyes szabadságjogokról – például a gondolataink szabadságáról. Egyetértesz?

Magdalena bólintott, anélkül hogy észrevette volna. Volt valami ebben a nőben, ami zavarta. Nem stimmelt vele valami, akárcsak magával az iskolával.

5.

A felnőtteket felzaklatta valami. Mathias ezt abból állapította meg, ahogy az anyja, miközben a tanárnőjével és néhány másik gyerek anyukájával beszélgetett, folyton ideges pillantásokat vetett felé: minden pillantás olyan volt, mintha rántana egyet a figyelmének pórázán, hogy ezzel a távolból is a közelében tartsa őt. A karjában tartotta a kisöccsét, a mindössze néhány hónapos Markust. Bár már egy ideje aludt, anyja mégsem tette le a babakocsiba.

Az iskola auláját nyugtalan suttogás töltötte be. A kivetítők fényében egy halom tarka jelmez hevert elhagyatottan a színpadon. Az iskola betlehemes előadásának próbáit nem sokkal azelőtt két férfi szakította félbe, akiket Mathias még sosem látott. Először a tanárnővel beszéltek, majd Diego anyjához fordultak. Rövid beszélgetés után a nő zombiként követte őket kifelé, sápadtan és tántorogva. Csak akkor jutott eszébe a fia, amikor Mathias anyja szólt neki. Visszafordult, és azt mondta Diegónak, hogy maradjon nyugton, viselkedjen jól, és a tanárnő majd vigyáz rá, amíg a nagymama meg nem érkezik. Remegett a hangja.

Mathias tekintete Diegót kereste. A nézőtéren ült az egyik felhajtható székbe süppedve, és a fekete eget bámulta a magasan lévő ablaksoron keresztül. Minden nap egy kicsit korábban szállt le az éjszaka, és úgy tűnt, mintha a sötétség elkezdte volna az embereket is megfertőzni. Travenì már nem az a hely, amelyet Mathias mindig is szeretett. Az elmúlt órákban a városra rátelepedett a gyanú, amely hó módjára hullott a lakosokra. Amióta Diego apja eltűnt, félelem mérgezte a levegőt.

Mathias odalépett a barátjához, akinek az arcát éppen csak megvilágította egy színpadról érkező fénysugár, amitől olyan volt, mint egy kis szomorú hold, talán egy kicsit dühös is. Mathias szeretett volna mondani valamit, de tudta, hogy itt a szavaknak nincs értelme.

Diego apja meghalt. Még senki sem mondta ki, de mindketten tudták, ahogyan az ember tudja, ha pofon közeleg, vagy érzi, hogy megy fel a láza, bár a homloka még hűvös.

Mathias gombócba gyűrte a sapkáját, és hozzávágta Diegóhoz.

Diego karja fellendült, és elkapta anélkül, hogy a szemét közben levette volna az ablak mögötti sötétségről.

Mathias arcán átsuhant egy mosoly: Diego még mindig ott volt vele, annak ellenére, hogy fogva tartotta a zűrzavar mocsara. Ő volt Mathias legjobb barátja és legnagyobb riválisa. Ebben a pillanatban azonban legszívesebben azt mondta volna neki, hogy nem érdekli, hogy ő legyen a csoportjuk vezére, Diego átveheti a helyét, ha akarja, amúgy is megvan benne minden vezetői tulajdonság. Mégsem szólt semmit, mert tudta, hogy a vezetést ki kell érdemelni, nem pedig ajándékba kapni. Továbbra is versengenek majd egymással, de az őket összefűző testvéri kötelék soha nem kérdőjeleződik meg.

Mathias már éppen azon volt, hogy mindezt elmondja Diegónak, de hirtelen eszébe jutott valami, ami miatt másra terelődött a figyelme.

– Hol van Oliver? – kérdezte.

A név hallatán Diego mintha visszazuhant volna a földre. Oliver csak egy évvel volt fiatalabb náluk, de mindenki számára ő volt a csoport kisbabája.

Egymásra néztek, s mindketten ugyanarra gondoltak. Meg kell keresniük. Meg kell őt védeniük, különösen itt, ezek között a falak között.

A tanulók mosdójához vezető folyosó sötét átjáró volt, aminek nem látszott a vége. A világítást már lekapcsolták, és a folyosó két oldalán nyíló tantermek csak fekete lyukak voltak, amelyekből kréta- és papírszag áradt.

Oliver nyelt egyet, és hallotta, ahogy a nyál végigcsorog a torkán. A villanykapcsolót kereste, de nem emlékezett, hol van: még soha nem volt szüksége rá. Hátrapillantott a mögötte lévő halvány, megnyugtató fényre. Az előadóterem ajtajai a sarok mögött, egy másik folyosó közepére nyíltak.

Nem vagyok egyedül, ismételgette magában.

Visszafordult az előtte lévő folyosó irányába, a félelmetes nyílás felé, amelyen makacsul egyedül akart átkelni, anélkül hogy segítséget kérne.

Oliver tudta, hogy ő valahol ott van a sötétben, vagy talán a tornateremben a felszerelést takarítja, vagy az ebédlőben ellenőrzi, hogy minden ablak be van-e zárva. Járás közben soha nem csapott zajt, és mindenkire szigorúan nézett, aki mellett elhaladt. Igazi természete azonban csak Oliverrel szemben mutatkozott meg: kegyetlen volt, mint a mesebeli gonosz, ok nélkül és mértéktelenül. Már a gondolattól görcsbe rándult a gyomra.

Oliver pislogni kezdett. Mintha a sötétségnek súlya lett volna, amely rátapadt a szempillájára, a bőrére, a ruhájára, és mindjárt elsüllyesztené. Tett egy lépést, majd még egyet. Képzeletében most belépett a sötétség buborékába, mélyen a belsejébe, túl messze a fénytől.

Ha most egy kéz előbukkanna a sötétből, és magával rántaná... Elhessegette ezt a gondolatot, de a gyomrában lévő görcsök továbbra is emlékeztettek rá. A mosdó ajtaja már nem lehet nagyon messze. Még néhány méter, és a kilincset a kinyújtott kezében fogja érezni, és minden félelmét eloszlatja a fény. Mathias és Diego büszke lesz rá, és végre egyenrangú félként tekintenek rá.

Nagyobb meggyőződéssel haladt előre, amíg a kezével meg nem érezte a fal sima felületét. Ujjait végigfuttatta rajta, rátalált az ajtóra, majd kitapogatta a kilincset, és lenyomta. Az ismerős hipó- és szappanszag megerősítette, hogy jó helyen jár.

Tétovázott, próbálta összeszedni a bátorságát, hogy becsúsztassa a kezét a sötétségbe.

Idióta, gondolta, és szégyellte magát, noha senki sem volt ott, aki tanúja lehetett volna a félelmének.

Összepréselte az ajkát, és kinyújtotta a kezét, közben egyszerre fázott és melege volt. Végül sikerült kitapintania a kapcsolót, és a mennyezeti fénycsövek életre keltek.

A kék csempék csillogtak a hideg fényben. Egy laza csaptelepből ütemesen csöpögött a víz a mosdókagylóba.

Oliver mellkasa leeresztett, ahogy kiengedte a visszatartott levegőt: senki sem várt rá odabent.

A fülkék felé vette az irányt. Három szélesre tárt ajtó sorakozott előtte. Kiválasztotta a középsőt, és elkezdte kicsatolni a nadrágját. Az első gombnál megtorpant.

Érezte. Már nem volt egyedül. Valaki állt mögötte. Egy másik lélegzetvétel is csatlakozott az övéhez a csendben. Nehéz, fokhagyma- és dohányszagú lehelet.

– Helló, te kis szaros!

Oliver lassan megfordult, mintha ezek a reszelős hangon kiejtett szavak valamiféle parancsot jelentenének. Reszketett.

Ott állt előtte mindennapos rémálmainak monumentális alakja, akitől még a szokásosnál is kisebbnek érezte magát.

Abramo Viesel az iskola gondnoka volt. Idősebb, mint Oliver szülei, de fiatalabb, mint a nagyszülei. Olyan terebélyes volt, hogy nehezen mozgott, és járás közben úgy billegett ide-oda, mint egy hajó a hullámokon. Oliver mégsem nevezte volna kövérnek. Valahányszor meglátta, az a szó jutott róla eszébe, hogy „hatalmas”. Mint a gonosz szereplő a szuperhős képregényekben. Elég hatalmas ahhoz, hogy összetörje őt.

Oliver rápillantott a gondnok kezére: akkora volt, mint az ő feje. Elképzelte, ahogy a koponyáját foglyul ejtik azok a durva, szőrös ujjak.

– Látom, összeszedted a bátorságodat, hogy egyedül jöjj ide – mondta. – Nem volt jó ötlet.

Oliver nem válaszolt. Mostanra megtanulta, hogy akármit mond, az biztosan rosszul sül el. Viesel úr azóta gyötörte őt élvezettel, amióta először betette a lábát az iskolába. A kínzás eddig csak szóbeli volt, és Viesel úr még nem nyúlt hozzá, de Oliver érezte, hogy hamarosan ez is be fog következni. Ismét rápillantott a férfi kezére, és látta, hogy görcsök futnak át rajta, izmok fodrozódnak a bőre alatt. Azokra a halakra emlékeztette, amelyek a folyóban hirtelen lendülettel a felszínt súrolják, hogy elkapják a rovarokat.

Tudta, hogy Viesel úr is élelmet keres, azt a táplálékot, amely a legtitkosabb éhségét csillapítja: Oliver félelmét. Tekintete a férfi dagadt hasára vándorolt. A kijárathoz vezető utat teljesen elállta.

– Várnak rám – sikerült kinyögnie.

Viesel úr hasa megremegett, de hangtalan nevetése szinte azonnal elhalt.

– Pisilni jöttél. Hát akkor kezdj neki! – parancsolta anélkül, hogy megmozdult volna. A válla eltakarta az ajtót.

Oliver összeszorította a szemét. A növekvő nyomástól fájni kezdett a hólyagja.

– Vissza szeretnék menni – mondta. – Kérem!

– Nem, itt maradsz! Vigyázzállásban állsz, mint egy kis katona, amíg össze nem pisiled magad!

Olivér érezte, hogy nedves lesz az arca.

– Ó, csak nem sírunk, mint egy kislány? – gúnyolódott Viesel úr.

Olivernek eszébe jutott Lucia, aki lány volt, mégis bátor és erős. Kinyitotta a szemét. Támadója sziluettjét remegni látta a könnyein keresztül.

A férfi lehajolt hozzá.

– Ugye tudod, mit teszek, ha erről bárkinek is beszélni mersz?

Olivér nem válaszolt.

– Eljövök érted éjszaka, amikor alszol, és akkor…

Úgy tett, mintha meg akarná ragadni. Oliver fojtottan felsikoltott, Viesel pedig felkacagott. De aztán fejbe vágta valami, ami utána a padlóra pattant. Viesel nézte, mi lehet az a tárgy, Oliver pedig követte a tekintetét. Egy táblatörlő szivacs volt. A kréta nyomot hagyott a férfi arcán.

Viesel úr hátrafordult, Oliver pedig megragadta az alkalmat, hogy átpréselje magát a Viesel combja és a fülke ajtaja közötti résen, minden erejét latba vetve, hogy kiszabaduljon.

– Mit gondolsz, hová mész?! – kiáltott Viesel, de Oliver már biztonságban volt.

Közte és kínzója között ott állt Mathias és Diego.

– Szóval utánad jöttek a kis barátaid, hogy megvédjenek – morogta Viesel. – Mikor hagyod már abba ezt a puhánykodást?

– Hagyja őt békén! – kiáltotta Mathias.

– Mi a bajod, Klavora? Az apád ezen a héten elfelejtett jól elfenekelni?

Abramo Viesel letörölte a krétát az arcáról.

– Látom, a kis Valent is itt van – pillantott Diegóra, és felvette a szivacsot. – A te öreged aztán csúnya véget ért!

– Hallgasson!

De Mathias parancsára nem figyelt senki. Oliver látta, ahogy megragadja Diego karját, és megpróbálja elrángatni, de Diego mintha szoborrá merevedett volna.

– Menjünk! – könyörgött Mathias.

– Hallottam, mit mondtak egymásnak a rendőrök a parkolóban, mielőtt bementek az anyádat keresni – suttogta Viesel, mintha bizalmasan beszélgetnének. – Akarod tudni?

Diego továbbra is a gondnokra szegezte a tekintetét, de nem válaszolt.

Oliver azt gondolta, hogy úgy néz ki, mintha hipnotizálták volna.

– Tudni akarod, hogyan halt meg?

Most már mindhárom fiú megbabonázva figyelte.

Abramo Viesel felemelte a kezét, karomként begörbítette az ujjait, és lassan Diego arca felé közelített.

– Bevitték az erdőbe, és kikaparták mindkét szemét. Így!

A történetet egy tanár hangja szakította félbe, aki a folyosóról szólította őket. Oliver érezte, hogy Mathias húzza magával, és látta, hogy Diegót is kivonszolja.

Mögöttük Abramo Viesel most nyafogó hangon arról panaszkodott, hogy mennyire fáradt, mindene fáj, ráadásul az ilyen elkényeztetett kölykök csínytevéseit kell elviselnie, miközben próbálja takarítani a vécét. Oliver nem fordult hátra, de el tudta képzelni, ahogy a gondnok ott áll, egyik kezében a szivacsot lengeti, a másikkal pedig a derekát támasztja.

Diegóra viszont ránézett, de alig ismerte meg. Diego arca olyan sápadt volt, mintha meghalt volna. Akárcsak az apja.

6.

Az elsötétített szobában a tetthelyen készült fényképeket vetítették.

Voltak közelképek szétnyílt, szederjes ajkakról, és folyódeltaként terjeszkedő véraláfutások részleteiről. Egy sápadt szegycsont. Fekete kráterek a szemek helyén.

Ezek a képek alkották a munkájuk nyersanyagát, olyan agyagdarabokat, amelyekből arcot formáznak, a gyilkos arcát, amihez majd nevet is társítanak. Mindig a gyilkos profilja – a személyiségrajza – vezette el a nyomozókat a kilétéhez, soha nem fordítva.

Teresa a fotelbe süppedve szemlélte a diákat, két oldalán Ambrosinivel, a területi rendőrfőnökkel, és Gardinivel, az ügyészhelyettessel. Mindketten a barátai voltak, bár a munkájukban elkülönültek a szerepeik. Mögöttük ült a csapatának többi tagja.

Nemrég tértek vissza a rendőrőrsre, miután órákon át vizsgálódtak a helyszínen és gyűjtötték a bizonyítékokat, amíg a hideg már a csontjukig hatolt. De a munka még csak most kezdődött, és bizonyos volt, hogy a nappal észrevétlenül fog átmenni az éjszakába.

Teresa tökéletesen éber volt, bár a szeme égett a fáradtságtól.

Újabb képek következtek, ezúttal egy érintetlen tájról. A növényzetet a helyszínelők táblácskái tarkították, amelyek a talált bizonyítékokat jelezték: vérnyomokat, lábnyomokat és egy emberi vonásokkal rendelkező dühöngő vadállat által letört ágakat.

És végül a morbid képek tárházának csúcspontja: az áldozat véres ruhájából készült bábu.

Teresa hallotta, hogy Gardini lélegzete egy pillanatra elakad az undortól. Most döbbent rá, hogy ez nem „közönséges” gyilkossági ügy. Volt benne egy adag pszichózis, és talán valami más, veszélyesebb komponens is, amit Teresa még nem tudott megnevezni. A szokásos indítékok itt nem jöttek szóba. Az emberi elme képtelen lenne ilyen borzalmakat produkálni egyszerű féltékenységből, bosszúból vagy kapzsiságból. Az a bábu sokkal összetettebb jelentéssel bírt. Figyelmet követelt, mert sok mondanivalója volt.