Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

Csellő felé

Hela

Emlékek

Nóra

Flammarion meséje

Lapok a Zalár naplójából

Együtt

Nóra dala

Belzebúb

Édes!

Tündér Ilonánál

Pistukának szerep jut

A szivárgói vadászat

Az ördög titka

A lidércfény meg az égő tűz

Befejezés

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Bársony István

INGOVÁNY
- REGÉNY -

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-071-5 EPUB
ISBN 978-963-678-072-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

első kiadás: 1900
az elektronikus változat az 1900. évi
kiadás alapján készült

a borító Edvard Munch (1863 – 1944)
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Csellő felé

Délután négy óra volt s a barkácsi vasútállomásra éppen berobogott a személyvonat.

A rezes orrú kalauz élesen és vontatva kiáltotta: »egy peeerc!« - s aközben egy első osztályú kocsihoz futott, hogy az ajtaját kinyissa.

Egy nő szállott ki a kocsiból, s mialatt a kalauz, jó borravaló reményében, maga segített leadogatni egy vasúti málházónak a kis bőröndöt és a kalapdobozt: tétovázva tekintett körűl.

Az állomás mögött egyetlen fogat várt. Négyes a javából. A lovak toporzékoltak a türelmetlenségtől; sallangos szerszámjok vadonatúj volt; a bakon kéklibériás, fehér zsinóros, nyegle kocsis ült s úgy csitította a lovakat, hogy fincoltatásnak is beillett volna.

A kalauz megkapta borravalóját, s a nő kisietett az állomásról.

- A Sárdyék kocsija ez? - kérdezte odakint a kocsist.

- Kezét csókolom nagysága, igenis.

- De ezen nincs hely a nagy ládámnak.

- Azt majd az igás hozza, csókolom a kezit. Már itt is van, ni.

Csakugyan, éppen befordult az akácfák alá két erős muraközi deressel az urasági igás.

A nő átadta neki a poggyász-levelet s maga könnyedén szállott be a rugalmas kocsiba.

- Mennyire van ide Csellő? - kérdezte a kocsist.

- Két órányira; de ha nagysága parancsolja, megjárjuk másfél alatt.

Fiatal suhanc volt a kocsis; még csak ezután kerülhetett sor alá. Ebben a korban a parasztember még nem zárkózott, mint később elég gyakran. Öntudatlanul is elárulta a legény, hogy hevíti, sarkantyúzza valami. Ki akart volna tenni magáért, - nyilván, hogy kedvében járjon annak, aki most rá van bízva.

Az igaz, hogy féltős portéka volt. A mai nap után elmondhatta magáról a kocsis:

„Én is voltam valaha
Szép asszonynak kocsisa”

Asszony volt-e, leány volt-e, azt kitalálni nehéz lehetett. Különben is mit ért ahhoz a paraszti ember, aki nem tudhatja az úri öltözködés divatját.

A maga fajtájabelinél könnyű azt megösmerni; asszony nem hordja úgy a haját, mint a leány, másképen is köti be a fejét. Ezek az úrfélék nem adnak arra. Kalap-kalap, egyik olyan, mint a másik, csakhogy ki szélesebb karimájú, ki keskenyebb. Punktum.

Ilyesmiket gondolt magában Gyurka kocsis és várta a parancsot, hogy szabad-e hát kiereszteni a suhogót. Magától még sem merte. Ha megizzad a gyeplős meg az ostorhegyes, a két remek Gidrán-csikó, abból nagy patália lehet otthon.

- Nem bánom, siessünk, - mondta a vendég.

Milyen furcsa a hangja, mint a sárgarigóé, gondolta Gyurka, s nagy feszengéssel egyenesedett ki a bakon. Kieresztette az ostorát, egyet csördített vele, megcsípte a csapóval az ostorhegyes nyakát; arra a négy gyönyörű állat megkapta a kocsit s nekivágott a nagyvilágnak, mintha meg sem akarna állni, amíg a végére nem ér.

A nő nem igen szokhatott ehhez, aggodalmasan kérdezte:

- Nem lesz baj? hallja!

A legény peckesen ült a helyén, egy kicsit visszafordult, úgy felelt, büszke önérzettel:

- Ne tessen félni; én hajtok!

Nem telt bele két perc s már kint robogott a fogat a síkon, a gyepes réti úton, amely eleinte még porzott ugyan, de hova-tovább beleolvadt a pusztába, s nemsokára már csak a kerékvágás alatt megfonnyadt fű mutatta, hogy merre kígyózik.

Szeptember eleje volt s a nap jó melegen sütött. De a pusztai szél meg a gyors hajtás, egészen elvette a nap erejét. A nő kissé kinyitotta a száját, úgy szívta be nagy gyönyörűséggel a mezei levegőt.

Érdeklődve nézett széjjel az egyhangú és mégis szép tájékon. Azzal a tekintettel jártatta szemét minden irányban, amely elárulta, hogy új neki ez a világ, ez a véget nem érő róna, amelynek csak egy dísze van, de az csudaszép: az a remek zöld, a mi egy-egy jó eső után mindjárt jelentkezik a mezőségen.

Ez a zöld mindent beborított a tájékon. Jobbról egy ezerholdas legelő terült; rajta itt-ott vadvizes laposok látszottak; arról lehetett megösmerni az ilyen pontokat, hogy a környékükön sokkal sötétebb volt a fű s bíbicek röpködtek fölötte. Ha leszálltak, el is tűntek a pocsogóban, a sima mezőn ellenben csapatosan futkostak, bogarásztak.

Balról már nem volt a síkság ennyire nyílt, de még zöldebb, még bujább. Arra terült a széki mocsár. Kezdődött alacsony zsombikossal, amely belehajlott a sötét kákába; azután jött a hajlós gyékény s végül a susogó nád. Az pedig úgy folyt egymásba, mint a rengeteg. Ha a szél végigsuhintott rajta: zöld árnyék szaladt át fölötte, bús sóhajtással. Nem tudni az ilyen árnyékról, hol kezdődik; nem látni, hol végződik.

- Merre van Csellő? - kérdezte a nő.

A kocsis a legelő felé mutatott, jobboldalt. Arra. S mindjárt hozzátette:

- Amott, a másik oldalon, a nádason túl, látni egy facsoportot, az a tekintetes Zalár úr tanyája.

A nő megrezzent. Arca egy pillanatra még pirosabb lett. Eltűnődött. Merengve nézett az égre. Odafent apró, kerek, fehér foltok úsztak; alakra olyanok, mint a tearózsa. Kifodrosodtak, betüremlettek, középütt mintha legsűrűbbek lettek volna. Még a szára is látszott némelyiknek. Még az illatukat is mintha érezni lehetett volna.

A kocsislegénynek az főtt a fejében, hogy sose látott még ő olyan hajat, mint ezé az új nagyságáé. Szinte meggyúlt, amikor rásütött a nap.

Lehet, hogy festve volt, de azt a legény honnan sejthette volna? Az igaz, hogy ragyogott, mint az arany. S úgy folyta körül a nő arcát, mintha keret lett volna. Rá volt fésülve a fülére, amelynek csak a cimpájából látszott ki egy piciség. S az egész arc fiatal volt és bájos; de mintha mégis egy vonása húzódott volna el rajta a bágyadtságnak. A szája körül volt valami, ami dacot és zárkózottságot sejtetett. Pedig a szája felséges volt. Íves, piros, finom, kicsike. Nem duzzadt; inkább keskeny; de még a levegőt is csókolta, amint csak egy szóval is megszólalt.

Széles karimájú, fehér úti kalapját kissé a szemére húzta, úgy nézett - szinte lopva - a Zalár-tanya felé.

*

Jóval azelőtt, hogy a Sárdy Tamás kocsija kirobogott a barkácsi állomásról, egy fekete leány sietett végig a csellői legelőn.

Vörös viganója volt, s hogy könnyebben lépjen, feltűzte a csípejére; így aztán térden felül látszott a lábaszára.

Ilyen barnára már nem éget a nap, ezzel csak születni lehet. Göndör, borzas haja is olyan volt, mint az éjszaka árnyéka. Keze-lába pedig csak egy csöppség. Kivált a keze úri kisasszonynak is beillett volna. Dolognak ugyan nem volt nyoma rajta.

Kebléből fehér papiros csücske kandikált ki. Egy levél volt az. Most jött a leány a cégérdi postáról; az volt legközelebb a Zalár-tanyához, oda szólt a levél.

A fekete leány a szeme elé tette a kezét, úgy nézett végig a rónán. Megakadt a tekintete egy fehér folton. Ott legelt a gulya. A Sárdy Tamás kis gulyája, amely mellett Sámson, a törpe gulyás, szokott gunnyasztani.

A fekete leány mosolygott s arra vette az útját. Hogy bosszankodik majd Sámson megint! vagy tán nem is bosszankodik olyan nagyon. Csak úgy mutatja; magában pedig örül. A kis Sámson! a pici Sámson! a szerelmes bolond Sámsonka!

A cigányleány tudta, kitalálta, hogy bomlik utána az apró gulyás. Melyik nő nem tudja az ilyet? - Olyan ostobának, olyan mulatságosnak találta a kis vakarcsembert. Hogy ő! ... a fekete rózsa, aki után urak vesztek már meg, szíves legyen egy szurtos gulyáshoz! Ő, a Zalár uraság «fekete rózsája»!

De azért, hogy közeledett a gulyához, megigazgatta a haját; néhány székfűvirágot tépett, azt dugta sötét fürtei közé, összevissza, hogy úgy látszott, mintha kis csillagok jelennének meg az éjszakában.

Még a viganóját is leeresztette, de csak kurta volt az azért. Derekát riszálva haladt; aki messziről nézte, elkáprázhatott bele s azt gondolhatta: «ni ott, mekkora pipacs! hogy lengeti a szél!» - Mert a vörös viganó alja minden lépésnél oldalt suhant: jobbra-balra, - jobbra-balra,

A gyepen egy helyütt barna pont volt. Ott lopta Sámson a napot. Hanyatt feküdt a szűrén. Talán elnyomta a meleg s aludt. Hogy el lehetne most lopni a makra-pipáját!

Igen, de ott van Pandúr is, a nagy fehér komondor. Az, a bolond, még a fecskét is megugatja, ha közel jön hozzá. Már kezdi. Már vakog, ámbár nem mutat nagy felháborodást; hisz jó ösmerős jön.

Sámson egyet hengeredik maga körül s rátámaszkodik a könyökére. Úgy mereszti a szemét.

- Pandúr nye! Nye! - hallatszik a leány hívó hangja. A nagy kutya elhallgat s restül verdesi lompos farkával a gyepet. Menne is, nem is. A gazdájától kér tanácsot.

Sámson felfortyan. Azt sem tudni miért, hozzá suhint botjával kenyeres pajtásának s csöndesen káromkodik. Pandúr hátracsapja a fülét s nyihogva, szűkölve ugrik el: menti az irháját.

A leány azalatt egyre közeledett, s amint vagy tíz lépésnyire volt a gulyástól, megállott.

Minthogy a gulyás hasalt, ő sem maradt állva. Lekuporodott de csak úgy, hogy talpon lehessen mindjárt, ha kell.

- Jó estét, na! nem látsz? - szólt a gulyáshoz, kötekedve.

A gulyás nem viszonozta a köszöntést. Komor arccal mondta:

- Már megint megjöttél? Miért jössz ide? Bántottalak, hogy nem hagysz békemet?

- Bántanál, ha tudnál -, vigyorgott a leány, éles hófehér fogát mutogatva. - Meg is ennél.

A gulyás sunyin nézte.

- Jó, jó! - dünnyögte halkan, a többit gondolta.

Egy darabig egyikük sem szólt. A leány úgy guggolt a földön, mint a rebbenős madár; le nem vette szemét a törpe gulyásról. De Sámson csak maradt, elnyúlva, mint aki hozzánőtt a hanthoz.

- Rosszul jársz egyszer, meglásd - morogta. De nem volt nagy harag a hangjában.

- Én csak nem járok teveled sehogy sem, meglásd! - feleselt a leány.

- Megfojtalak s beleduglak a nagy zsombékba; soha ott rád nem akadnak.

- Már mondtam a gazdámnak, hogy rajtad keressen, ha eltalálok veszni. Te vagy a haragosom.

Sámson kérésre fogta a dolgot.

- Hát akkor békíts ki. Békülök ám, gyere.

Szomjazta a békülést, látszott rajta. Minthogy a leány mosolygott, azt hitte szegény, hogy talán hajt a szóra, - lassan felállott.

A leány is kiegyenesedett. Úgy tett, mintha szörnyen csodálkoznék. Megnőttél ám, te! Mekkora árnyékod van!

Ez fájt a törpének. Most már igazán bosszús volt. Cselt eszelt ki.

- Jön a uraság! - kiáltotta, s a leány mögé mutatott. Abban a percben neki is iramodott, hogy megfogja, de elkésett. A leány észrevette s gyors lábbal eredt futásnak.

Addig kergette a kis gulyás, amíg egészen el nem tikkadt. Amikor már végkép kifogyott a lélegzete, Pandúrt uszította a leányra. Oda is loholt a nagy kutya, de csak azért, hogy játszék, nemhogy kárt tegyen a vörös viganóban.

A leány egy csöppet sem volt fáradt. Kacagott s nagyokat pattantott az ujjával, csúfolódásképpen. - Gyere no! fogj meg no!

Ment is volna talán a kis gulyás, de nagy morgás támadt a gulya közt, arra csak megfordult.

Hát a nagy kormos bika kocogott errefelé; lihegve, ümmögve, mintha a föld alul, kürtőn keresztül jajgatna elfojtott hangon egy megkötözött titán.

- De most már szaladj ám! - kiáltotta a kis gulyás ijedten, s nagy sietve kapkodta le karikását a nyakáról. - Utálja ez a vöröset - tette hozzá magyarázatképpen. - Filire Pandúr, hej, filire!

Vagy nagyon vakmerő volt a leány, vagy nagyon megijedt, de biz ő nem mozdult. Pedig jött a bika morogva, hányta maga mögé a port s bojtos farkával nagyokat csápolt.

Pandúr neki ment s nagy virtussal, hörgő marakodással próbálta visszaszorítani. A kis gulyás, amilyen apró volt, olyan bátran ugrott elibe a feketenyakú nagy baromnak; elkezdte vágni csípős ostorával a szeme táját; úgy járt a karja, mint a motolla. Kurjongatott hozzá veszettül. Itt már ő volt az úr, elemében találta magát talpig.

Épp’ ekkor robogott arra a csellői négyes fogat az aranyhajú nővel.

A bikát ez az újabb lárma még bolondabbá tette. Megszegte a nyakát, elbődült s apró, dühös bakugrásokkal inalt a közelgő kocsi felé.

Bizony a legrosszabbkor. Mert ott, egy pár száz lépésnyi vonalon, hepehupás, döcögős volt a rét; amolyan törpe zsombik borította. Az útról letérni nem lehetett, a gyors hajtásban összetört volna a kocsi rugója.

A hetyke kocsislegény is megsokalta az állapotot.

- Ne ereszd Sámson! hej! - kiabálta. De a bika már túl volt a rubikonon, sokkal gyorsabb is volt a törpe gulyásnál; már nem aprózta, hanem kinyúlt, s bolond nagy szökésekkel, gyilkos nagy szarvát ide-oda fenve az üres levegőben, szaladt, éppen neki a két első lónak.

Nehéz pillanat volt.

Ha a lovak megijednek, egyenesen belerohannak balra a lápba, ott megreked a kocsi, összetörik minden.

Az aranyhajú nő halálsápadt volt; görcsösen fogódzott a legénybe, akinek most nem jutott eszébe egy biztató szó sem.

A mocsárban egyszerre, minden érthető ok nélkül, ezer meg ezer béka kezdett kotyogni, csacsogni, veszekedni, hogy zúgott bele a környék. Azok is ijedtükben jajgattak tán.

Ekkor hirtelen megtorpant a bika. Egy vörös folt himbálózott előtte, egy óriás pipacs. A cigányleány, azzal az őrültséggel, ami azt jelentette, hogy nincs tisztában vele, mit cselekszik: magára vonni igyekezett a bestia figyelmét.

Ott táncolt, pörgött a bika előtt, lebegve, mint a pille. Csudálatos könnyedséggel, villámgyors és mégis bájos mozdulatokkal. Nincs a világnak az a táncosnője, aki ne irigyelte volna.

A bika meredten nézte, buta tehetetlenséggel bámulta egy darabig. Végre feleszmélt s most már vak dühhel vetette magát a vörös viganóra.

A cigányleány mintha csak erre várt volna. Őzgyorsasággal szaladt bele a pocsogóba, neki a zsombikosnak. Rápattant egy zsombik tetejére, onnan a másikra, a harmadikra. Amikor a tízedikig eljutott, megállott s megfordult.

Kinyújtotta nyelvét a bika felé.

- Ide gyere, ha tudsz! - kiáltotta, vihogva, szemtelenűl.

A nagy, nehéz állat, térden felül süppedve a sárba, bambán meredt rá. Megpróbált előre lépni, de majdhogy derékig nem szakadt le alatta az iszap. Attól megijedt, elkezdett megint kongó-dongó hangon ümmögni s tanácstalanul gyomrozta meg széles homlokával az előtte emelkedő zsombikot.

A kocsislegény megkönnyebbülten csapott a lovak közé; azok horkolva, riadozva rohantak bele a pusztaságba.

Néhány másodperc múlva visszafordult az aranyhajú nő; dobogó szívvel nézte, hogyan szökik a vörös viganós leány egyik zsombikról a másikra, be a lápba.

A bikát már akkor megint szorongatta a törpe gulyás, meg a nagy kutya.

A kocsislegény úrnak érezte magát, hogy elmúlt a nagy baj. Hátrafordult s mintha kitalálta volna, min tűnődik a »nagysága«, így szólt:

- A Zalár tekintetes úr levélhordója volt az; - a cigányleány. Úgy hívják, hogy Hela.

Hela

A nyáron múlt három esztendeje, hogy Zalár a kondori puszta déli határán húzódó Szivárgót járta, ahol a mocsárban sárszalonkát keresett.

A nagy pusztaságot itt csekély emelkedés szegélyezte; az úgynevezett Homokos, ahol a barkácsiak meg a cégérdiek megpróbáltak szőlőt termelni, de a kísérletnél nem sokkal jutottak tovább. Negyedmértföldnyi hosszúságban húzódott a sovány homok a Szivárgó pocsogója fölött; az elhanyagolt szőlők között széles út vitt s a csöndes területen foltokban sűrűsödött néhol a magyar fa, a mindennel megelégedő szívós akác.

A méhészmadarak már vándorútjokra készülődtek.

Július vége felé hajlott az év. Gyönge, könnyen szakadozó fodrokban úszott az égen néhány felhő. Úgy tetszett, mintha könnyű csipkeszövetbe burkolódzott volna a remek kékség. A légi szövet milliónyi repedésén át bőven hintette le sugarát a nap.

S a méhészmadarak mégis vándoroltak.

Búcsúztak innen; kercegő, egyhangú szólamokkal köszöntötték egymást, mialatt nagy köröket írtak le odafönt. Néha egy-egy íves lendűléssel egymáshoz fordult kettő s szinte ölelkezett. Aztán a homokbuckás táj fölött lassan vonultak tova, vagy le-leszálltak a nagy melegben kissé megfonnyadt akácosba.

Szép tarka, sárgába, zöldbe, barnába játszó tollok s idétlen hangjok emlékeztetett némileg a kis papagájokra. De egyébiránt testalkotásuk a seregélyéhez hasonlított inkább; míg a libegő, sokszor egyhelyben vergődő röpülést s utána a könnyed nekilendűlést mintha a vércsétől tanulták volna el.

Ezek a cifraköntösű vándorok hamar elsietnek tőlünk. Későn érkeznek, korán mennek. Homokos partokba vájt fészkeik környéke augusztus végén már hangtalan; üres már olyankor a fészek.

Zalár, puskával a vállán, nézte-nézte az élénk sürgés-forgásban levő madarakat, aminők a Szivárgó környékén máskor nem szoktak mutatkozni. Itt, az elhanyagolt, elvadult szőlők közt, nem volt nekik való állandó tanya. De a homokon zöldellő oázis megállította őket útjokban. Ott kavarogtak a széles út fölött, ahol Zalár ácsorgott, egymagában.

Az út kanyarogva vonult az elhagyott, alig lakott szőlőtelepről, ki a nagy pusztára, a hosszan terpeszkedő mocsár mellett. Néhány viskó fehérlett az út szélén, a szőlő alatt, jó távolra egymástól; de embert sehol sem lehetett látni.

Zalár teljesen egyedül érezhette magát a kercegő méhészmadarak közt, amelyek a figyelmét ugyancsak lefoglalták.

Folyvást fölfelé tekintgetve, nem is vette észre, hogy milyen különös karaván közeledik feléje a Homokos végéről.

Féltucat rozoga szekér és kordély nyiszorgott, nagy keservesen haladva, az omlós talajon. Mindegyik ilyen alkotmányfölé piszkos, rongyos vászonból készült ernyő borult s valamennyi elé egy-egy hitvány gebécske volt fogva.

A dülöngő, támolygó, könnyű kis szekerek ötven, sőt száz lépésnyire következtek egymás után; az így támadt közöket pedig elszórtan, nagy összevisszaságban, gyalogszerrel tiporta egy mezítlábas, fekete, fölöttébb hiányosan öltözött had; férfiak, nők, gyermekek, vegyesen.

Sátoros-cigányok voltak. Ki tudja, honnan jöttek; ki tudja, hová mentek. Nincsen hazája az ilyen népnek. Olyan ez, mint a vadmadár, amely a kalitkában összetöri magát; amelynek hiába kínálnak finom vályúcskából minden neki való jót: inkább kiröpül a csikorgó télbe, a viharba, a kietlenségbe, ahol tán éhen vész, de legalább övé a szabadság.

Zalár úgy elbámult volt, hogy szinte megrezzent, amint egy sipító, sunyi, alázatos hang ütötte meg a fülét. Az idősebb cigányasszonyok közül előre szaladt valamelyik, hozzá, s amikor már csak két lépésnyire volt, megszólalt Fáraó népének a hang hordozásával:

- Csókolom kezsit-lábát á tekintetezs úrnák, ágyik é’ kis bágót.

Zalár kivette szájából a félig elszítt szivart s odadobta. A banya úgy csapott le füstölgő zsákmányára, mintha gyémántgyűrűt talált volna. A többiek, ott hátul, észrevették. Elkezdtek sietni mind; kocogtak előre, lomposan, kíváncsian.

Nem telt bele két perc s Zalárt az egész cigánytábor körül vette.

Az asszonyok jóval bátrabbak voltak, mint a férfiak; rézgyűrűs fekete kezöket mohón nyújtogatták Zalár felé; dünnyögő, jajgató, de éppen nem fájdalmas hangon kunyoráltak valamit, akármit: magok sem tudták, mit.

Néhány meztelen csóré-kölyök oda tolakodott eléje. Kidülledő pókhasuk úgy megfeszült, mintha lakodalomból jöttek volna, ahol egy hétre valót zabáltak össze egy szuszra. Borzas, napszítta, fakószöszke haja volt némelyiknek; de azért látszott ezen a paraszt hajszínen, hogy nem lesz tartós, megfeketedik nemsokára.

A vajda felesége egy csomó szurtos kártyát kezdett mutogatni a vadásznak; kínálta erősen szerencsemondó tudományát. Fogatlanul, vigyorogva selypítette:

- Szíp úr! nagy úr! drága úr! hádd mondok jövendőt.

A vajda ott ácsorgott mögötte s rátámaszkodott a pejkóra, amely szokva lehetett már az ilyen epizódokhoz, mert megállt a nyiszorgó szekérrel magától is. A bandát vezető vén cigánynak vállig ért a haja, kormos körszakálla pedig úgy benőtte a képét, hogy csak éppen a szeme látszott ki belőle. De ez a szem egy intéssel is tudott itt uralkodni. A férfiak odagyülekeztek a vajda köré, akinek a derekát széles tüsző övezte; válláról pedig diónagyságú fényes acélgombbal ékes ködmön lógott le, hanyagul.

Zalár mindezt csak úgy nagyjából látta. Nem törődött sem a hozzá türüszkölődő purdékkal, sem a vén kártyavetővel; valami egyeben akadt meg a szeme.

A vajda szekeréből, a piszkos vitorlavászon-ernyő alól, egy fej kandikált ki. Egy kékesfekete hajjal dúsan körülvett leányfej. Olyan szeme volt, mint a párducé, amely világít az éjszaka sötétségében is.

A leány fitymálva nézte, hogyan töri magát atyafisága az idegen vadász úr szivarjaiért. Zalár észrevette, hogy még őt magát is csak úgy félvállról mérte végig a cigányfruska. Kíváncsian fordult a vajdához.

- Ki az?

Az öreg cigány felelet helyett egyet kacsintott a leány felé s recsegő, morgó hangon kiáltotta: Helá!

Zalár a következő pillanatban nemcsak a szemét láthatta a fekete párducnak, hanem a termetét is. A leány egyetlen szökéssel kint volt a szekérből s oly gyorsasággal toppant a vadász elé, hogy alig lehetett megérteni, hogyan tudott a szűk nyíláson, ahonnan kikandított, oly könnyen kiférni.

Fiatal volt, sőt nagyon fiatal. Éppen hogy kidomborodtak rajta a nőies formák. Meztelen válla kissé soványnak sejttette; de egészben véve mégis nő volt már. Minden mozdulata könnyed, hajlós, sima volt; a szellő ingatta vadrózsagally jutott róla eszébe Zalárnak.

- Hogy hívnak; kérdezte a leányt, alig titkolva meglepetését.

- Helá! - ismételte a cigány fruska s dallamosan nyújtotta el az »á«-t, mintha egy kicsit csúfolódott volna. Nem látszott rajta, hogy valami nagyon meghatja a »ténsúr« közelléte. Pedig a többi mind alázatosan sunyított, még maga a vajda is.

- Micsoda név ez? - kérdezte Zalár, félig önmagától s élvezve valamit, amit meg sem tudott volna magyarázni; valamit, amit a fekete fruska látása s hangjának a hallása együttesen szított benne.

- Heléna! - csendült meg újra a leány hangja, mintha fülemüle lett volna a torkában elrejtve.

A vajda kedveskedő mosollyal egészítette ki:

- Mi csák így mondjuk reviden, Helánák!

Aztán intett a leánynak:

- Táncsolj mán egy kevéskét, no!

Hela nem kérette magát. Előre kapta mindkét kezét, aztán kitárt karral, negédes tartással, mosolygó, lángoló arccal dobbant le a fűre.

A cigányok egy pillanat alatt félkörbe állottak mögötte s zúgó és panaszos, vad és ujjongó danába kezdtek, halkan.