Carly Robyn

FÉKTELEN SZERELEM

A mű eredeti címe

Drive Me Wild

Copyright © 2024 by Carly Robyn
All rights reserved.

Hungarian translation © Kern Ágnes

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

KERN ÁGNES

ISBN 978 963 452 997 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Laurinak, az őrangyalomnak,
most és mindörökké

„A szerelem olyan barátság, amely lángra lobbant.”

‒ Ann Landers

A szerző megjegyzése
a tartalommal kapcsolatban

Ez a könyv könnyed és humoros stílusban íródott, de obszcén szóhasználatot tartalmaz, említést tesz egy szülő korábbi, a múltban, a könyv lapjain nem megjelenített haláláról, és az örökbefogadás témáját is érinti. A regény egy lassan kibontakozó, explicit szexuális tartalmat ábrázoló romantikus regény, tizennyolcadik életévüket betöltött olvasók számára. Kérjük, ezt ne hagyja figyelmen kívül!

A könyvben a kitalált karaktereken és a Forma‒1-es versenyvilágon van a hangsúly, de az eltérés a jelenlegi nagydíjmenetrendtől és -pályáktól a történetmesélés érdekében hozott szándékos döntés.

Első fejezet
JOSIE

Golyók vesznek körül. Nagy golyók, kis golyók, fura formájú golyók. Fehér golyók, narancs golyók, sötétbarna golyók. Iszonyatos mennyiségű golyó. Még az azóta már kimúlt párkapcsolatom idején sem kerültem ilyen közeli viszonyba egyetlen golyóval sem. Két golyó pont elég lenne. Ez így egyszerűen túlzás.

Kétségbeesett tekintetem a legjobb barátnőmet keresi. Amikor megkértem a pasiját, hogy hozzon pár kelléket a fotózásra, nem sejtettem, hogy ideszállítja egy egész sportszerbolt teljes árukészletét. Mégis mit gondolt, mire fogom használni azt a bizonyos felszerelést, ami arra hivatott, hogy a férfiak nemesebb testtáját védelmezze sportolás közben?

– Szerinted elég lesz? – kérdezi Blake, és az amúgy is kócos hajába túr. – Hozzak még valamit?

Ellával egyszerre és igencsak határozottan mondunk nemet.

Félrerugdosok egy útban lévő kosárlabdát. Még a végén elbotlok, és eltöröm valamimet. Bár segítek Ellának újraindítani a podcastcsatornáját, egy barátnő kisegítése nem foglalja magában a munkavállalói baleset-biztosítást.

– Több mint elég – nyugtatom meg Blake-et. – Köszi szépen!

Körbepillantok a fotóstúdióban, amit Ella bérelt ki, és igyekszem kitalálni, hol kezdjünk. Az egyik falat a szokásos fehér háttér fedi, amíg a másik rusztikus téglaborítást kapott. A magas ablakokon mesés természetes fény árad be. Tökéletes ahhoz, amit a podcastcsatorna borítóképéhez és a promóciós fotókhoz kitaláltam.

Egy Kávé a bajnokokkal feliratú bögrét nyomok Blake kezébe.

– Töltenél bele kávét? A konyhában kell lennie lefőttnek. Szeretnék csinálni pár fotót Elről ezzel a bögrével.

Plusz én is tudnék inni egyet.

– Persze – vonja meg a vállát.

A McAllister az egyik top Forma‒1-es csapat, én pedig rengeteget tanultam tőlük, amióta a marketingcsapat része vagyok. Nemcsak azt tudom, hogyan építsek kapcsolatot a közönségünkkel, és ragadjam meg valaki figyelmét egy félperces videóval, hanem azt is, hogy Blake, a csapat sztárversenyzője, aki sohasem szerette, ha megmondják neki, mit csináljon, bármit megtesz, ha a barátnőjéről van szó.

Lehajol, és mintha ott sem lennék, megcsókolja Ellát. Túlságosan intim pillanat, amelynek kínos módon én is a részévé válok, pusztán azáltal, hogy ott vagyok. Pfuj! Ezek ketten tökéletes párost alkotnak, de én pont most lettem szingli, a cuki turbékolásuk pedig folyamatosan emlékeztet erre. Andrew-ra. Az egyszobás lakásomra, a bérleti szerződésre, amit egyedül írtam alá, miután nemet mondtam arra, hogy Andrew-hoz költözzek.

Nem. Nem fogok ezen agyalni ma! És holnap sem.

Előveszem a telóm, és csatlakoztatom a bluetootht, hogy majd munka közben tudjunk zenét hallgatni. Amúgy is én vagyok a kijelölt DJ, hiszen minden objektív mércével mérve nekem a legjobb a zenei ízlésem.

Nem tudom pontosan, honnan ered a zeneimádatom. Biztosan nem a szüleimtől, akik azt hiszik, Justin Bieber a One Direction tagja volt. Talán a vér szerinti szüleimtől örököltem, de ezt sohasem fogom biztosan tudni. Járulékos mókája annak, ha örökbe fogadtak: a múltam épp olyan titokzatos, mint a jövőm. Valószínűleg ezért is voltam egy időben annyira rákattanva az asztrológiára. Alapot adott a furcsaságaimnak és az általam kedvelt dolgoknak, amelyek nem a szüleim érdemei. A skorpió jegyben születettek kedvelik az olyan zenéket, amelyek mély érzelmeket ébresztenek, és segítenek kapcsolódni a legbelsőbb érzéseikhez. Pipa.

Rákoppintok a lejátszási listára, amit Cigi és szex címmel láttam el. Tele van olyan dalokkal, amelyeket torkod szakadtából akarsz üvölteni. Olyanokkal, amelyek segítenek kiadni magadból a fölös energiákat. Pontosan olyanokkal, amelyek segítenek szétválasztani egy éppen előtted csókolózó párt.

A Joan Jett and the Blackheart Bad Reputationje megteszi a hatását, Ella és Blake végre abbahagyják a csókolózást. Ella teljesen kipirult, bár nem tudom, a vágytól vagy zavarában. Ha egy éve azt mondtad volna nekem, hogy ez a Forma‒1-es rosszfiú lesz a nyilvános enyelgés királya, azt kérdeztem volna: mit szívtál?

– Tökéletes dalválasztás, Jos – dicséri az ízlésem Ella, az orcája még mindig vörösen izzik. – Esküszöm, kész zenei zseni vagy.

Gyorsan elmormolok egy köszit, mielőtt széles mosollyal Blake-hez fordulok:

– Hogy állunk a kávéval?

Ő bűntudatosan megdörzsöli a tarkóját, majd eltűnik a szobából. Ellával rendezgetni kezdjük a sporteszközöket. Készítek néhány próbafotót, hogy megnézzük, melyik fog igazán működni. A McAllister-pilótákkal ellentétben Ella hallgat rám, amikor utasításokat adok. Szó sincs szemforgatásról, elmormolt megjegyzésekről vagy épp a kéréseim megtagadásáról. Khm, khm, Blake.

– Remi megint írt nekem – veti oda Ella lazán. – Még mindig szeretné anyukádat vendégül látni a podcastjában.

Nagyot nyelek, hogy ne nyögjek fel hangosan. Remi Baxter az egyik kedvenc podcastkészítőm, a Randik és vibrátorok házigazdája, illetve Ella mentora a független podcastok világában. Amikor Ella elárulta neki, hogy az anyukám Caroline Bancroft, London vezető szexterapeutája, majdnem infarktust kapott.

Elég meggyőző okból tart vagy hét hónapig, amíg akár egyetlen konzultációra is bekerül anyukámhoz az ember: ő a legjobb a területén. De ez nem jelenti azt, hogy szeretném, ha millióknak adna szextanácsokat. Már csak azért sem, mert előszeretettel használ engem, mint „anonim” példát. Sohasem értettem, miért. Többnyire kifejezetten középszerű szexben volt részem. Nem mondanám rossznak, de azért nem kerülne fel a Kámaszútra lapjaira. Sosem szexeltem olyan pozitúrában, mint a Himalájai csúcs, vagy valami hasonlóan megfoghatatlan és nagy hajlékonyságot igénylő pózban.

– Semmiképp! – kötöm az ebet a karóhoz. – Pont azért szeretem hallgatni őt, mert végre valaki más beszél a szexről és a randizásról. Valaki, aki nem az anyukám. És ha csak a legkisebb esély is mutatkozik arra, hogy kiejtse a farok szót, én megvétózom. Ez rajta van a „top öt dolog, amit soha nem szeretnék átélni” listámon. Sőt benne van a top háromban, ha igazán őszinte akarok lenni.

Imádom anyukámat. Tényleg. De neki a szex hétköznapi beszédtéma, amiről akár a vacsora mellett is lehet csevegni. „Nyújtsd ide a kenyérkosarat, drágám! És egyébként volt ma már orgazmusod?” Amikor a többi gyerek még csak a méhecskéknél meg a virágoknál tartott, én már a mellrákszűrésről meg a határok meghúzásáról tanultam. Hálás vagyok, hogy ilyen nyitott ezekkel a dolgokkal kapcsolatban, de néha még nekem is sok a jóból. Még mindig poszttraumás stressztől szenvedek, ha eszembe jut a biztonságos szexről szóló előadása a sulinkban. Egy banánon mutatta be a megfelelő óvszerhasználatot, miközben azt ismételgette, hogy ez nem a valósághű ábrázolása a férfiak méreteinek. Azóta se tudom megenni a banánt.

– Mondhatnám neki azt, hogy legalább gondolkodsz rajta? – kérdezi Ella, miközben felkap egy elgurult teniszlabdát. – Légyszi, légyszi!

Válaszul Meghan Trainor No című dalának refrénjét kezdem énekelni. Semmi szükségem arra, hogy anyukám még világosabbá tegye: a szeretetnyelvét a vibrátorok jelentik.

A rögtönzött koncertemet csak akkor szakítom félbe, amikor támad egy briliáns ötletem.

– El, csináljunk egy próbafotót a focilabdával és a rögbilabdával! Szerintem vicces kétértelműséget adna a képnek, ha egyszerre tartanád a kezedben a kettőt.

Felcsillan a szeme az ötletem hallatán.

– Ne áruld el Blake-nek, hogy ezt mondtam – suttogja cinkos mosollyal –, de a McAllisternél csak elvesztegeted a tehetséged, Jos!

Válaszul csak vállat vonok. Felemelek egy labdát és a szék mellé teszem, amelyre Ellát ültetem majd. Igaza van. A munkámat ezen a ponton már álmomban is el tudnám végezni. Senki sem vádolhatja a McAllistert azzal, hogy a legkreatívabb csapat a marketing terén, de nem tervezek felmondani. Bár kissé nyughatatlan vagyok a munkában, a szakítás épp elég változást hozott az életembe. Jelenleg az egyetlen tervem, hogy önmagamra figyeljek. Ki kell találnom, mégis ki vagyok én, amikor nem egy párkapcsolat részeként létezem.

Jelentőségteljes pillantást vetek Ellára.

– Mégis ki más viselné el a pasidat, ha én elmennék?

Felnevet, és átpasszolja a rögbilabdát.

– Mostanában a lehető legrendesebben viselkedik.

Blake a valaha élt legjobb Forma‒1-es pilóta, de a morcossága és az olykor ellenséges viselkedése is legendás. Ella némileg lágyítja a keménységét, néha már egészen megközelíthetőnek tűnik, amiért mindenki rendkívül hálás neki.

– Tudom, tudom. – Nagy levegőt veszek a következő vallomásomhoz. – Beszéltem Rhysszel a lehetséges influenszerprogramunk megvalósításáról.

Egy tizennyolc oldalas prezentációt készítettem és mutattam be a főnökömnek, kissé ironikus módon a Támogatás névre keresztelt konferenciateremben. A McAllister paddockbeli és londoni tárgyalótermei csuda inspiráló neveket kaptak, hogy ezzel is inspiráljanak és motiváljanak bennünket. Csapatmunka. Fásultság. Agilitás. Rugalmasság. Néha csak  szemforgatással lehet reagálni.

Ella leejt egy pingponglabdát. Honnan a fenéből szerzett Blake pingponglabdákat?

– Nézzenek oda, milyen kis konfrontatív hölgy lettél! Várj, ez nagyon furán hangzik! Asszertív önmegvalósító csajszi? Igen, ez jobban tetszik.

– Egyáltalán nem vagyok konfrontatív – ismerem el. Egy egér jobban megrémiszt, mint a McAllister marketingigazgatója. – Csak annyit mondott, hogy majd gondolkodik rajta.

– Hé, ez máris jobb, mint amikor élből elvetette az ötleted, hogy a rajongók közvetítsenek! – emlékeztet Ella. – Ha valaki képes erre, akkor az te vagy, Jos. Csak neked köszönheti a McAllister, hogy felrobbantottad a TikTok-fiókjukat. Ehhez azért kell tehetség.

Kissé elpirulok a dicsérettől.

– Meglátjuk. Nem akarom elkiabálni. Ideadnád a bal lábad mögötti focilabdát?

Ella rám vigyorog, amitől megjelennek a gödröcskék az arcán.

– Úgy érted, a futball-labdát?

A fülemre tapasztom a kezem.

– Istenkáromlás!

Blake ront be a szobába, egyik kezében egy túlcsorduló kávésbögre, a másikban a telefonja. Már-már felkészülök a bögre tartalmától származó harmadfokú égési sérülésekre, de helyette a telefont nyomja a kezembe.

– Téged keresnek – emeli égnek a sötét szemét. – Vészhelyzet.

Csak egyvalakit ismerek, aki felhívná Blake-et, hogy velem beszéljen. Ő pedig nem más, mint a McAllister másik pilótája, Theo Walker. Ha Blake a holdfény, akkor Theo maga a verőfényes napsütés, és ezt a legkevésbé romantikus értelemben mondom.

Átvágok a szobán, hogy jobban halljam, amit mondani akar, mert közben Blake a mély hangján már a kávébabokról magyaráz Ellának, valami BBC-dokumentumfilmben látottak alapján.

– Mi újság, Walker? – kérdezem, amikor az arca fókuszba kerül. Ha Adónisz és Casanova valaha közös utódot nemzett volna, Theo Walker lenne a szerelemgyerekük. Még a legobjektívebb mércével mérve is gyönyörű férfi, kezdve a mélykék szemétől, amelyet sötét, hosszú szempillák kereteznek, az eszpresszószínű hajáig és a mindig borostás állvonaláig. A hasizmait már meg se említem. Olyan kidolgozottak, hogy élő sajtreszelőként lehetne használni. – Blake azt mondta, hogy vészhelyzet van.

A hangom inkább csipkelődő, mint aggodalmas. Theo vészhelyzetei sohasem igazi vészhelyzetek. Általában azt kérdezi, melyik fotót posztolja magáról az Instán, vagy rosszul lehet-e lenni attól, ha valaki egy ültő helyében megeszik egy egész zacskó csipszet. Családi kiszerelésűt.

Alsó ajkát duzzogva lebiggyeszti.

– Ez most tényleg az. És mostanában elhanyagoltál.

– Lefoglalt, hogy megválaszoljam mind az ötmillió üzeneted. – A telefonnal végigpásztázom a szobát, megmutatva neki is, ahogy Blake és Ella épp összebújnak a stúdió kellős közepén. Jól kivehető a rengeteg különböző méretű labda is. – Ne legyél már ennyire követelőző!

Vállat von, mintha semmi újat nem mondtam volna.

– Mondd meg Blake-nek: mindig is tudtam, hogy szeret mások golyóival játszani!

Várok pár másodpercet, mielőtt újra magam felé fordítom a kamerát, így nem látja, hogy visszanyelem a nevetésem.

– Öt másodperced van, hogy elmondd, mi is az a bizonyos vészhelyzet, mielőtt leteszem.

– Hogy kell sms-t törölni?

Összeráncolom a szemöldököm.

– Még sohasem töröltél sms-t?

– De, igen – nyugtat meg egy bólintással. – De hogyan kell olyat törölni, amit már elküldtem? Mutattad a Gmailben, hogyan kell visszavonni egy üzenetet. Emlékszel?

– Igen, de az sms-t nem lehet törölni, ha már egyszer elküldted.

Theo hátraveti a fejét, és megereszt néhány cifra káromkodást. Akad köztük olyan ausztrál szleng is, amit még nem hallottam.

– Azt hittem, tudod, hogy kell ezeket az izéket megoldani, Jos!

Úgy tűnik, ha egyszer megtanulod használni a Photoshop-trükköket, azzal rögtön minden technológiai cuccban profivá válsz…

– Az sms meg az Insta algoritmusa sajnos nem ugyanaz, hapsikám.

– De hát te millenniál vagy!

– Te is!

Ez megakasztja egy pillanatra.

– Egyébként én nyilas vagyok.

Nem tudok nem elmosolyodni. Theo csak néhány évvel idősebb nálam, de ami az érett viselkedést illeti, letagadhatna pár évet.

– Miért kell törölnöd egy sms-t?

– Véletlenül Andreasnak küldtem magamról egy kissé merész fotót. – Theo olyan halkan motyog, hogy alig hallom, amit mond. Hangosan felnevetek. Theo elég sok idióta dolgot csinált már, de a McAllister csapatfőnökének farokfotót küldeni túltesz mindenen.

– Ezt hogyan sikerült összehozni? – Annyira nevetek, hogy megfájdul a hasam.

Fújtat egyet, és összehúzott szemmel méreget.

– Mentségemre legyen mondva, Andrea és Andreas között csak egy betű a különbség. Értelemszerűen nem neki akartam elküldeni.

Általában nem pazarolom az időmet arra, hogy Theo nőcskéinek neveit megjegyezzem. Mire az emlékezetembe vésném, ő már tovább is lépett. Nagyjából az különbözteti meg ezeket a nőket egymástól, hogy ki melyik fogyasztóteát vagy hajvitamint reklámozza épp az Instán.

– Azta! – ingatom látványosan a fejem. – Még mindig meg tudsz lepni, Walker.

A mély nevetése még Blake telefonját is megrezegteti.

– Csak tesztelem az éberséged, Bancroft. Mit csináltál tegnap este? Vadultatok valami pubban? Nem láttam az Insta-sztorikat.

– Talán azért, mert szusit rendeltem, boroztam, és ledaráltam pár MasterChef-részt. Tudtad, hogy kólával is lehet húst pácolni? A savassága puhítja a rostokat, vagy valami ilyesmi.

– És ezt leadják a tévében? Nekem törvényellenesnek hangzik.

Eltart pár másodpercig, mire kapcsolok, hogy mit akar mondani.

– Nem a kábítószerrel, te idióta! A szénsavas üdítővel, a Coca-Colával meg a Pepsivel. Jézusom, Walker!

Megvonja a széles vállát.

– Ez legalább annyira törvénybe ütközőnek hangzik. Miért akar valaki szombat este otthon ülni? Most lettél újra szabad, Jos. Most kellene kiélned magad, ehelyett úgy viselkedsz, mint egy ötvenéves elvált nő, aki főzőműsorokat néz, hogy le tudja nyűgözni a vendégeit.

Nyelvet öltök.

– Tudnod kell, hogy…

– És amikor azt mondom, hogy ki kell élned magad, úgy értem, hogy le kell feküdnöd valakivel, hercegnőm – szakít félbe, hogy pontosítson. – Farkak seregei várnak. Rengeteg hal van még a vízben, magamat is beleértve.

– Technikailag a szusi is hal – emlékeztetem, és gondolatban megveregetem a saját vállam az elmésségemért. – Hol is tartottunk? Dolgom van.

Dolgok, amelyek nem foglalják magukba a szexuális életem, illetve annak hiányának elemzését.

Rám vigyorog.

– Ha visszamegyek Londonba, felvehetsz az elintéznivalóid listájára.

– Az kizárt.

Mielőtt láthatná, hogy én is elvigyorodom, befejezem a hívást. Szeretném azt mondani, hogy rajtam nem fog Theo vonzereje, de kit akarok átverni? Mindig is barátian flörtölgettünk egymással, de mindketten tudtuk, hogy ennél tovább nem mehetünk. Amikor először találkoztunk, meghúztam a határaimat, és Theo az elmúlt pár évben tiszteletben tartotta őket. Nekem mindig volt párom, neki pedig mindig volt kettő vagy épp öt nője.

Nem akarom, hogy most, miután újra szingli lettem, többnek értelmezze az incselkedésünket, mint ami. Most eljött az ideje, hogy magamba, nem pedig egy férfiba szeressek bele. Ami azt jelenti, hogy nincs helye banánoknak az életemben, legyenek azok akár metaforikusak, akár igaziak.

Második fejezet
THEO

Lehet, nem a legcélszerűbb a selyemfiú pontos definícióját keresgélni Google-on, amikor a csaj, akivel épp lefeküdtél, még mindig a szobában van. Bár tényleg nem akarok komoly kapcsolatot, még sincs semmi bajom a szerelemmel úgy általában. Egyszerűen túlságosan imádom a női testet ahhoz, hogy egyetlen mellett kössem le magam az életem ezen szakaszában. A nők, akikkel elütöm az időt, pontosan tudják, hogy ez a helyzet, én pedig nagyon figyelek rá, hogy ne ígérjek semmit, ne ébresszek bennünk elvárásokat, így aztán teljesen világos, hogy semmi hosszú távút vagy mélyebbet nem várhatnak tőlem.

Túlságosan fontos a karrierem ahhoz, hogy most a párkapcsolatok törékeny természetével is foglalkozzam. Azért kiabáljon velem valaki, hogy még durvábban dugjam, ne azért, mert elkéstem a randinkról. Hogy tudnék a csúcson maradni, ha nem tudok teljes mértékben koncentrálni? Meg kell nyernem a következő világbajnokságot is, és az nem megy, ha eltereli a figyelmem, hogy válaszolnom kell a barátnőm üzeneteire. Szóval most a szerelmet a hátsó ülésre ültetem, de a szenvedély maradhat mellettem.

Szerencsére Jenna, a barna csaj, aki épp leszopott, mégpedig olyan mozdulatokkal, amiket eddig csak pornófilmen láttam, hasonló állásponton van, mint én. Ha meg kellene neveznem, ő a leghosszabb „párkapcsolat”, amiben valaha is részem volt, kivéve, hogy a lepedőakrobatikán kívül semmit se csinálunk együtt. Utazási tanácsadóként dolgozik, és mindig felvesz a tennivalói listájára, ha épp Londonban jár. Évente párszor őrületeset szexelünk. És ennyi. Jó lenne, ha a többi nőt is ennyire egyszerű lenne kezelni, mint Jennát.

– Kedden utazol, ugye?

– Aha. – Jenna már teljesen visszaváltott munkaüzemmódba, ezerrel pötyög a telefonján. Mondjuk az öltözéke nem éppen professzionalitást sugall. Szűk, fekete bőrnadrágot visel, ami úgy fest, mintha ráöntötték volna, és selyemblúzt, amelyről hiányzik néhány gomb, ami áldozatul esett a túlzott igyekezetemnek.

– Megihatunk valamit, mielőtt elutazol – mondom gyorsan. – Ha gondolod.

Szürkéskék szemét felemeli a kijelzőről, most néz rám először az utóbbi tíz percben. Egy igazi rosszfiú nem venné észre, hogy milyen színű a szeme, ugye?

– Theo, igazán cuki vagy, de ne tedd kínossá! Nem kell meghívnod egy italra, hogy legközelebb is lefeküdjek veled, amikor a városban járok.

Majdnem hangosan felszisszenek. Úgy tűnik, nem fér bele a kapcsolatunkba, hogy több infót is megtudjak Jennáról az Insta-profiljában szereplő néven túl. Mintha azt kérdeztem volna tőle, hogy mi a vércsoportja… Néha szeretem, ha a szexhez egy kis érzelmi kötődés is társul, de úgy tűnik, ez az én személyes problémám, és végeredményben a szex az szex. Nem vitatkozom vele.

– Legalább hívhatok neked egy Ubert?

Már fel sem emeli a tekintetét a telefonjáról, ahogy belebújik a cipőjébe, és kisétál a hálószobából.

– Majd máskor, Theo!

Felkapok néhány ruhát, és megteszem a félórás utat a McAllister-főhadiszállásra. Az első nagydíjig még van egy hónap, de a McAllister tulajdonosa, akit értelemszerűen William McAllisternek hívnak, ragaszkodott hozzá, hogy Blake és én ma mindenképpen bemenjünk. A tervezettnél egy héttel korábban el kellett jönnöm Ausztráliából az „izgalmas hírek” miatt. McAllister nagyon ritkán használ pozitív jelzőket, így egyszerre vagyok kíváncsi és gyanakvó.

A bejáratnál felmutatom a belépőkártyámat, nem mintha a biztonsági őrök ne ismernének fel, és szerzek valami reggelit. A hosszú folyosót, ami az előcsarnoktól az étkezőig vezet, minkét oldalon az egykori és jelenlegi pilóták fotói díszítik. Az apámé pont az enyémmel szemben van, olyan érzés ránézni, mintha a tizenöt évvel idősebb önmagamat látnám. Apa is McAllister-versenyző volt, amíg a sclerosis multiplex annyira el nem hatalmasodott rajta, hogy veszélyes lett számára a versenyzés. A legnagyobb álma az volt, hogy egyszer én is ennek a csapatnak a színeit viseljem. Összeszorul a gyomrom, ahogy végighúzom az ujjam a képkereten. Gyorsan továbbmegyek az étkezőbe, mielőtt engedném eluralkodni a hiányából fakadó ürességet.

A sorban előttem ott áll egy fenék, amit bekötött szemmel is felismernék. Csak azóta vágyakozom Josie után, hogy először megláttam őt. Legyőzöm a késztetést, hogy a domborulatokra simítsam a tenyerem, és helyette úriember módjára megveregetem a vállát.

– Szia, gyönyörűm!

Josie azonnal megpördül, a szája tökéletes O betűt formáz. Rajta valahogy még a szürke pulcsi és a fekete farmer is szexi összhatást kelt. Mintha a Levi’s pont az ő méreteit vette volna alapul a szabásminta készítésekor, a nadrág tökéletesen simul az idomaira.

– Walker! – sikkant egyet, majd a csontropogtató öleléseinek egyikében részesít. – Azt hittem, csak jövő héten jössz vissza Melbourne-ből. Mi járatban errefelé?

– Változtak a tervek – nyögöm ki, miközben kiszorítja belőlem a szuszt.

– Miért nem szóltál? – kérdezi, és végre elenged. Megigazítja a csatot, ami összefogja a szőke hajkoronáját. Nem bánom, ha közeli kapcsolatba kerülhetek a mellével, de jólesik újra lélegzethez jutni. – Csinálhattunk volna egy videót a…

Felnyögök, és befogom a fülem.

– Kaphatok először egy kis koffeint, mielőtt elkezdődik a kínzásom?

Válaszul elkezdi énekelni Cee Lo Green Fuck You című dalának refrénjét. Mindig megmosolyogtat, hogy Josie bármikor képes dalszövegekkel válaszolni a kérdéseimre. Talán nehezebben viselném, ha nem lenne ilyen jó hangja, így viszont arra gondolok, hogy akár egy karaokeesten is megállná a helyét.

Egy idő után az éneklés abbamarad, és alaposan végigmér.

– Szóval mit csinálsz itt? Találkozód van?

– A nagyfőnökkel személyesen – árulom el.

Josie felvonja a szemöldökét.

– Azt hittem, Andreas hívatott magához, ha már sikerült bajba sodornod magad a golyóid sztárfotóival.

– Elárulom neked, hogy a golyóim igazi sztárok – közlöm vele egy jelentőségteljes kacsintás kíséretében. – Meg is mutathatom…

– Nézzenek oda! – Josie védekezően felemeli a kezét, mintha a szavaimat akarná elhessegetni. – Késésben vagyok a következő találkozómról.

Rápillantok az órámra, és rádöbbenek, hogy én vagyok késésben. Gyorsan szerzek egy csokis muffint meg egy matcha lattét, és megkeresem az Innovatív elnevezésű termet. Josie azt szokta mondani, hogy McAllister biztos valami begombázott inspirációs előadót kért fel a termek neveinek kiválasztására.

Blake már ott ül az asztalnál, amikor belépek. A sötét haja olyan kócos, mintha most kelt volna ki az ágyából, pedig biztos vagyok benne, hogy már órák óta fent van.

– ’reggelt! – üdvözöl, mielőtt újra végigmér. – Úgy nézel ki, mint akinek kemény éjszakája volt.

– A szex volt kemény – kacsintok –, de az éjszaka jól sikerült.

Blake úgy emeli égnek a tekintetét, mintha egy éve nem ugyanezt csinálta volna, egészen addig, amíg Goldy – ahogy én becézem a barátnőjét, Ellát – meg nem szelídítette. Ez persze jó dolog, de meg tudnék lenni az ítélkező pillantásai nélkül.

– Van valami ötleted, hogy miért kellett bejönnünk? – kérdezi Blake, ahogy leülök az egyik üres székre.

– Fogalmam sincs – vonok vállat.

– Lehet, hogy végre nem kell majd annyi szponzorvacsorára mennünk? – gondolkodik el Blake, a szeme izgatottan felvillan.

Blake gyűlöli a bájcsevejt és a smúzolást, de a Forma‒1-ben keményen fizetned kell, ha játékban akarsz maradni. Ha elvárjuk a szponzorainktól, hogy évente letegyék a versenyzésünkhöz szükséges kétszázmillió fontot az asztalra, akkor az a minimum, hogy úgy táncolunk, ahogy ők fütyülnek. A magam részéről nem bánom a rendezvényeket. Még egy lehetőség arra, hogy meghallgassam, milyen fantasztikus vagyok. Nem látom, hol itt a probléma.

Beleharapok a muffinomba, és felnyögök. Basszus! Ha választanom kellene a ma reggeli Jenna-féle teljesítmény és e között a muffin között, akkor a süti győzne. Nem mintha bármi bajom lenne Jennával, de ez annyira jó!

– Kérsz? – kérdezem Blake-től, és lepöckölök néhány morzsát a nadrágomról. – Isteni finom!

Csak a fejét rázza.

– Már ettem, de azért köszi.

Vissza kell fognom magam, nehogy megkérdezzem, a barátnője volt-e a desszert reggelire. Blake humorérzéke nem igazán enged teret annak, hogy tréfát űzzek belőle és Goldyból.

– Ahogy gondolod – nyugtázom.

Amikor kinyílik az ajtó, arra számítok, hogy William jön be rajta, nem pedig az a férfi, aki egyszer azzal fenyegetett meg, hogy tönkreteszi az életemet. Egy csokidarabot félrenyelek, és vad köhögésbe kezdek. Úgy harákolok, mintha az elmúlt harminc évet végigdohányoztam volna.

Mi a fenét keres itt James Avery?

– Haver, minden oké? – kérdezi Blake, félig már fel is emelkedve a székéből. Tudom, hogy ismeri a Heimlich-fogást, de félek, összetörné a bordáimat, ha rajtam gyakorolná. Intek neki, hogy nincs szükségem rá.

– Félrement – nyögöm ki valahogyan. – Nincs semmi baj.

Még körülbelül egy teljes percre van szükségem, mire újra rendesen tudok levegőt venni. A légzés túlságosan nagyvonalú kifejezés, mivel épp a hiperventiláció tüneteit tapasztalom magamon. Évek óta nem láttam Averyt. Eresztett egy kis sörhasat, de egyébként semmi se változott. Még mindig csak egy szardarab fülekkel és szemekkel. Gondolkodás nélkül végigsimítom a bal szemöldökömet. Az apró heget a seggfej Averynek köszönhetem, az életem azon részéből, amit nem szívesen idéznék fel.

– Theo, Blake – mondja végül William –, ismerjétek meg James Averyt!

A nevének hallatán a gyomrom mintha kiesne a testemből, és végigzuhanna az épület emeletei között, egyenesen a pokolba. Azon a helyen tartom ugyanis az összes emlékem erről a seggfejről.

Blake feláll, és kezet nyújt.

– Örülök a találkozásnak.

– Szintúgy, Blake – válaszol James, jól megropogtatva Blake kezét. – El sem hiszem, hogy végül sikerült találkoznom egy élő Forma‒1-es legendával!

Talán arra vágyik, hogy Blake előkapja a farkát, hogy leszophassa?

Blake úgy tesz, mintha nem lenne nagy dolog az eddig megnyert hat világbajnoki címe. Ez az egyetlen oka annak, hogy az önéletrajza a beszédtéma az egész városban. Várjunk csak! Az egész világon! Még ki se jött a nyomdából, és a könyvbemutató csak pár hét múlva lesz, de már most mindenki erről beszél. Blake így, Blake úgy. A McAllister-csapatnak két pilótája van, de láthatóan csak az egyik érdemel figyelmet.

– Walker! – mondja szinte elharapva a nevem, mintha már a kiejtése is gyomorpanaszokat okozna. – Ezer éve…

Az se lenne elég.

Bólintok és hasonló stílusban válaszolok.

– Avery!

Blake engem néz, próbálja kitalálni, mi a fene történik. Sajnos a közönség miatt, és mert körülbelül hat megszakítatlan órára lenne szükségem a magyarázathoz, annyiban hagyom a dolgot. William és Avery leülnek velünk szemben. Amikor William belekezd a mondanivalójába, nagyon gyorsan világossá válik számomra, hogy mit akar közölni. Nem vagyok egy vallásos ember, de imádkozom, hogy ne legyen igazam.

Az imáim nem találnak meghallgatásra.

Úgy tűnik, inkább az ördöggel kellett volna alkudoznom.

Valaki harmadjára is ököllel üti a fürdőszobaajtót. A zaj légkalapácsként szambázik végig az agyamon. Nem hallják, hogy épp a gyomrom kiürítésén fáradozom? Milyen udvariatlan!

– Blake vagyok – üti meg a fülem az ismerős hang a túloldalról.

Mintha nem ismerném fel húszévnyi barátság után.

– Kissé elfoglalt vagyok – kiáltom, de a hangom alig engedelmeskedik. Azt hittem, végre végeztem a hányással, de ekkor rájövök a fürdőszoba padlóján ülve, hogy az arcom csak centikre van a vécékagylótól, amin szőrös seggek ültek korábban. – Nem volt elég egyértelmű?

Még néhány eltúlzott öklendezést kierőltetek magamból, hátha így békén hagy. Hiányzik a régi Blake, aki csak meghívott volna egy sörre, és hagyta volna, hogy csendben szenvedjek. A háziasított Blake-nek érzései vannak.

– Nyisd ki ezt a rohadt ajtót, vagy berúgom! – morogja.

Oké. Néha vannak érzései.

Kicsit jobban összehúzom magam a hangja hallatán, amitől minden kutya azonnal behúzott farokkal somfordálna el. Számba véve, hogy Blake és a forrófejűsége már több ezer dolláros javítási költségeket okozott a McAllister-csapatnak, nem kételkedem a fenyegetése valóságtartalmában.

Lehúzom a vécét, mielőtt feltápászkodom, és kinyitom az ajtót. Blake betolakszik a kis helyre. Most már nemcsak émelygek, de klausztrofóbiás is vagyok egyszerre. Csodálatos!

– Ez meg mi a fene volt? – követeli a választ, miközben a mellkasom bökdösi.

– Micsoda?

Sötét szemét résnyire húzza. Nem értékeli a tréfálkozásomat.

– Hadd frissítsem fel az emlékezeted! William azt mondta: „Hadd mutassam be Jamest, az új ügyvezető igazgatónkat! Azt akartuk, hogy találkozzatok vele, mielőtt kiküldjük a sajtóközleményt.” Mire én azt feleltem: „Üdv a csapatban!” Erre te egyenesen az asztal közepére hánytad a matchádat és a félig megevett muffint.

Ha Blake valaha is abbahagyja a versenyzést, ezzel a színészi játékkal nevet szerezhet magának akár Hollywoodban is. Ő lehet a következő Bradley Cooper.

Hangosan felsóhajtok.

– Miért kérdezed, mi volt ez, amikor világosan látod te is.

Ujjaival a hajába túr, a szeme villámokat szór.

– Abbahagynád, hogy seggfejt játszol?

– Miért? Dühös vagy, hogy most az egyszer nem te vagy a legnagyobb seggfej a teremben? – vágok vissza. A fejem lüktet, és bármi másról szívesebben beszélnék, mint erről. Amikor meglátom, hogy Blake állán megrándul egy izom, aggódni kezdek a testi épségemért.

– Ki vele, Walker! – sóhajtja egy idő után. – Mi történik?

Mintha egy sebtapaszt tépnék le, inkább gyorsan kibököm.

– James Avery meg akar ölni.

Blake mély zengésű nevetése betölti az amúgy üres teret. Azt hiszi, hogy viccelek. Jó is lenne, ha ez csak egy poén lenne.

– Komolyan, Hollis – mondom egyre idegesebben. – Megfenyegetett, hogy megöl.

Nem is egy alkalommal.

Amikor végre lenyugszik, összehúzott szemöldökkel tanulmányozza az arckifejezésem.

– Oké, segíts ki! Miért akar megölni téged, Theo?

– Randiztam valakivel, akit ő is ismer. Maradjunk annyiban, hogy nem végződött jól.

Azt nem említem, hogy az a bizonyos személy a lánya, Christina. Az életemnek arra az időszakára nem szívesen gondolok vissza, mert a bűntudat úgy szorítja el a nyakam, mint valami különösen ronda sál. Ezért nem árultam el soha Blake-nek, mi történt a lánnyal.

Christina Averyvel nem ugyanazt a könyvet olvastuk. Ő széljegyzeteket írt egy Nicholas Sparks-románcba, én pedig egy Stephen King-hangoskönyvet hallgattam. Miatta ellenőrzöm manapság háromszor is, hogy akivel lefekszem, szintén csak az alkalmi örömet keresi.

Blake az ajtónak dől, és lassan kifújja a levegőt.

– Gondolod, hogy még mindig bosszús emiatt?

– Igen – mondom habozás nélkül. Természetesen még mindig bosszús. Nemcsak megdugtam a lányát, de a szívét is összetörtem.

– Oké, de az ügyvezető nem lesz ott személyesen a futamokon. Ha nem látod, olyan, mintha nem is létezne. Nem hiszem, hogy túl sok problémát okozna.

Ha ez ilyen egyszerű lenne!

– A szerződésem a szezon végén lejár – emlékeztetem. A mosolyom nem túl őszinte.

Eddig nem sokat agyaltam ezen. Amióta aláírtam a csapathoz, folyamatosan szállítom a győzelmeket és a pontokat a McAllisternek. A fenébe is, két világbajnokságot hoztam el nekik! De az új ügyvezetőnek, aki megfogadta, hogy pont úgy teszi tönkre az életem, ahogy én tettem tönkre a lányáét, lesz beleszólása a szerződésem megújításába. Biztos vagyok benne, hogy a nem mellett fog szavazni.

– Basszus, Walker! – káromkodik Blake.

– Mit gondolsz, miért töltöttem az elmúlt húsz percet a vécé padlóján?

Szeretek kőkemény lenni. Na de kőkemény helyzetekbe belekényszerülni? Azt nem igazán.

– Egy egytől tízig terjedő skálán mennyire rossz a helyzet? – faggatódzik, az állán közben az izom tovább rángatódzik. – Hét? Nyolc?

Egy pillanatra elgondolkodom.

– Olyan tizenhárom körül.

Blake az öklével az ajtóra üt. A durva hang visszhangot vet a csempéken. Kész csoda, hogy sem az ajtó, sem Blake keze nem tört el.

Túl keményen dolgoztam ahhoz, hogy Avery mindent tönkretegyen. Ha a McAllister-csapathoz tartozol, te vagy a legjobb, és ezt mindenki tudja. Senki sem fog egyhamar elfelejteni, de én is lecserélhető vagyok. Ezt pedig nem fogom hagyni. Be fogom bizonyítani: megérdemlem, hogy itt legyek. Mert képes vagyok rá. Az apám tudta ezt, és most már én is tudom.