Pattynek,
akihez megannyi közös emlék fűz,
sok közülük egy hasonló városból való

Első fejezet

Ne sírj, mondta magának Libby, miközben a sarat kaparta le az előző héten Manhattanben vett Tory Burch ék sarkú cipőjéről. A cipő majdnem annyiba került, mint a repülőút, de most minden bizonnyal tönkrement. A lányt azonban valójában nem a sáros cipő borította ki, amúgy is az idegösszeomlás szélén állt. Hogy megpróbáljon az egész testét elöntő rossz érzésen úrrá lenni, az udvarban álló somfán pihentette meg a tekintetét.

A fa pontosan úgy nézett ki, mint az, amelyikre gyerekkorában sokszor felmászott. Akkoriban annyira sovány volt, hogy még a vékonyabb ágak is könnyedén elbírták. A lábát oda rakta, ahol az ág éppen kinőtt a törzsből, és úgy nyúlt mindig egy magasabban levő gally után. Bár sima volt a fatörzs, a lány jól meg tudta markolni. Minden lépésnél remegtek az ágak, nyomukban fehér virágeső hullt a földre. Amikor Libby fölért a fa tetejére, nekitámaszkodott a törzsnek, és a virágokból apró csokrot kötött. El lehetett látni egészen az öbölig. A lány nagyon szerette ezt a békés zugot a fa tetején. Ott üldögélt egyedül a gondolataival, távol az anyja követelőzéseitől, az egyre növekvő nyomástól, a családja drámájától. Az anyja azonban mindig észrevette őt a konyhaablakból. Ilyenkor Celia Potter odakiáltott, hogy egy hölgy nem mászik fára, és jobb lesz, ha Libby gyorsan lejön onnan, még mielőtt valaki meglátja. A lány mindig engedelmeskedett. Nem mintha egyetértett volna az anyjával, csak azt akarta, hogy örüljön.

Libby elmerült az emlékekben, nem is figyelt semmi másra.

Hármat pityegett a telefonja a táskájában. A repedezett járdán csoszogva elővette a telefont, a másik vállára vette a táskát, és körülnézett. A semmi közepén találta magát, még csak egy házat sem látott a környéken.

– Halló!

Tudta, ki az, bár akkor már alig beszéltek egymással. Korábban mindig valami szellemes vagy kacér dolgot mondott üdvözlésképpen a telefonba, de most egy hallót is alig bírt kinyögni. A vonal néma volt, ellenőrizte a telefonját, él-e még a hívás. Eszébe jutott, hátha rossz a vétel, nem bánta volna, ha egyáltalán nincs is térerő.

– Halló, Libby! Csak biztos akartam lenni benne, hogy elküldöd nekem a házzal kapcsolatos papírokat. – Wade hangja egyenletesen, tisztán jött át, ám a lány legszívesebben csak belezokogott volna a telefonba. Még mindig nagyon fájt a férfi elvesztése, nyomta a lelkét, jó lett volna, ha sikerül kiadnia magából. Mielőtt válaszolt volna, jó nagy levegőt vett.

– Éppen most értem ide, és igen, küldöm a papírokat, amint mindennel kész vagyok – mondta nagyon összeszedetten, majd megköszörülte a torkát, remélve, hogy megszűnik az ott alakuló gombóc.

Libby azt hitte, Wade Foster az a fajta ember, akivel boldog lehet. A barátja volt, olyan, akit bármikor föl lehetett hívni, és ha kellett, meghallgatta a lányt. A nagyobb ünnepeken virágot vett, úgy tudta, mikor kell romantikusnak lenni, mintha valami kézikönyvben olvasta volna. Mindig tisztában volt vele, mi a helyes, mit kell tennie. Így aztán, amikor egy éve megkérte Libby kezét, és azt mondta, költözzenek össze, a lány úszott a boldogságban. Ez is egy lépés volt a helyes irányba, az ő tökéletes jövője felé.

Libby, ahogy megszokta, mindent eltervezett. Csendes, egyszerű volt a lánykérés is, semmi kihívó, mindig is ilyet szeretett volna. Wade egy étterem borospincéjében, egy félreeső asztal mellett fél térdre ereszkedett. A lány azt szerette volna, ha nyáron kelnek egybe, az esküvői magazinból kitépte már a Vera Wang ruha képét is, aztán jöhet egy fogadás Wade-ék Hampton vidéki házában, majd nászút a karibi Santa Cruzban.

De mindezeknél fontosabb volt Libby számára a leendő családja ígérete. Mivel az apja otthagyta őket, és így kettesben éltek az anyjával, neki valójában a barátai voltak a családja. Mindennél jobban vágyott egy igazi családra Wade-del: nagy, közös vakációkra, apró gyereklábak dobogására. És úgy nézett ki, mindez valóra is válik. Egészen addig, míg a férfi ott nem hagyta, ráadásul éppen akkor, amikor Libby amúgy is mélyponton volt.

Miután a munkahelyén két részleget összevontak, eleinte jól mentek a dolgok, ám aztán azt mondták, hogy átszervezik az osztályt, és őrá nincs többé szükség. Nehéz volt új állást találni, és Wade több munkát vállalt, sokszor hetekre távol volt. Libby depressziós lett, szorongott a jövője miatt, és Wade-hez fordult segítségért, ám az éppen akkor hagyta ott.

Most meg, tessék, úgy beszélnek telefonon a hivatalos ügyeikről, mint két idegen.

– Akkor jól van – mondta a férfi végül.

Ez minden, amit mondani akarsz? – üvöltötte volna legszívesebben a telefonba. Úgy szorította a mobilját, hogy az ujjai is begörcsöltek. Otthagyta a szülővárosát, felnőtt, és sikeres szakember lett, úgy érezte, uralja az életét. Ám azon, hogy a vőlegénye kiszeretett belőle, nem tudott úrrá lenni, és ez az őrületbe kergette a lányt.

A kulcsaival vacakolt, míg meg nem találta a legújabbat a karikán.

– Majd értesítelek – mondta kicsit undokabbul, mint akarta, és fölvitte a bőröndjét a verandára.

Jól meg kellett mozgatnia a kulcsot a régi zárban, hogy kicsit meglazuljon, de végre elfordult a kilincs. Libby rájött, hogy senki sincs a vonal túlsó végén, így egy sóhajjal lezárta és visszarakta a táskájába a telefont.

Azt tudta, hogy amíg a városban tartózkodik, semmi szín alatt sem fog az anyjánál lakni. Amióta azonban ténylegesen is kijött ide, ebbe a házba, nem volt benne biztos, hogy jó ötlet volt. Olyan gyorsan árasztották el az emlékek, hogy az agya nem volt képes feldolgozni őket. Hiszen oly sok időt töltött itt boldogságban, még mielőtt örökre elhagyta a várost.

Wade-del együtt vették meg a házat, amely valaha Hugh és Anne Robertsé volt. Az unokájukat, Pete Bennettet Libby nagyon jól ismerte, sőt nagyon szerette is. Pete volt a legjobb barátja gyerekkorában, középiskolában pedig együtt is jártak. Amikor Libby szülei összevesztek, a lány Pete-tel együtt a Roberts-házba menekült. Robertsék olyanok voltak neki, mint a nagyszülei. Úgy is szólította őket, ahogy Pete, mamának és papának. Most, ahogy ott állt a verandán, szinte hallotta is a hangokat azokból a boldog időkből.

A Wade-del együtt vásárolt új bútor valahogy nem illett a házhoz, túlságosan modernnek tűnt, de Libbynek sikerült nem tudomást vennie erről, mert jöttek az emlékek: kártyapartik, kacagás, limonádé a verandán, almás pite és szentjánosbogarak alkonyatkor. Összeszorult a szíve, amikor látta, mi maradt mindebből. De nem adta fel egykönnyen. Sok mindenen átmentem már, ezt is kezelni tudom, mondogatta magának.

Wade azt akarta, adják el így a házat, ahogy van, de a lány azt javasolta, hogy újítsák föl kicsit, így még kereshetnek is rajta. A férfi belement, hogy Libby odautazzon és elintézze, így aztán rászakadt az egésznek a súlya. A bejárati ajtó melletti kis ablakokon beözönlött a napfény. Libby csak állt ott, lábánál a bőröndjével, és elnézte a fénysugárban táncoló porszemeket, miközben száguldottak fejében a gondolatok.

A Wade-del közösen bérelt New York-i lakás kicsi volt, de rengeteg természetes fény érte, vakító fehér falai voltak, és modern bútorok benne. Amikor összeköltöztek, a lány szeretett volna egy kis nőiességet csempészni a lakásba, magazinokból vett ötletekkel rendezte be, amíg tökéletesnek nem találta. Mindaz éles ellentétben állt a most elé táruló látvánnyal. A ház ósdi volt, és kopott, a falak régmúlt idők emlékeiről beszéltek.

A szemközti falból öt szög állt ki. Öt szög öt kép számára, és ha a lány lehunyta a szemét, látta, ahogy a mama elrendezi őket. És most se képek, se a mama. Az emlékek azonban, akár a kísértetek, még ott lebegtek a lány előtt.

A városba érve valójában az anyjához kellett volna mennie, de akkor még úgy érezte, senkit sem akar látni. Félt, hogy összefut ismerősökkel, és félt az anyjával való találkozástól is. Amikor tizennyolc éves lett, olyan gyorsan hagyta ott ezt a kisvárost, White Stone-t, amilyen gyorsan csak bírta. Viszont ebben az állapotban nem akart senkivel sem találkozni, legkevésbé az anyjával. Azért jött ide a házba, amelyet a volt vőlegényével együtt vásárolt, hogy egyedül lehessen.

Korábban esze ágában sem volt belépni ebbe a házba, az adásvételt is az anyja intézte. Libby nem örült, hogy megvették, mivel olyanoké volt, akiket nagyon jól ismert, de az anyja megnyugtatta, hogy ezzel nem lesz semmi gond. A lány megtanulta már az évek során, hogy ha az anyja elégedett, akkor sokkal kedvesebb, így miután az apja elment, azt tűzte ki életcéljául, hogy az anyját boldoggá teszi. És az, hogy Libby megvette a házat, boldoggá tette Celia Pottert. Kézzel fogható bizonyítéka volt ugyanis a lánya sikerének, ő meg felvághatott ezzel.

Sajnos, ha Celiának jó volt a kedve, akkor be nem állt a szája, viszont amikor be nem állt a szája, az rém kínos volt. Libby elképzelte, miket mondhat a piacon: A lányom Manhattanben lakik, könyvvizsgáló a Négy Nagy egyikénél, és volt egy kis félretett pénze, így aztán megvette a Roberts-házat. Azonnal szóltam neki, ahogy meghirdették… Ilyenkor az anyja közelebb hajolt ahhoz, akihez beszélt, mintha valami titkot árulna el, de közben remélve, hogy mások is meghallják. Tudod, suttogta jó hangosan, hogy Anne halála óta Hugh Roberts már nem tudja ellátni magát. Nagyon szomorú dolog ez…

Libby megborzongott erre a gondolatra. Nagyon kedvelte Hugh-t, a papát, és nem akarta, hogy bárki is ne a legjobbakat mondja róla. Gyerekkorában ő volt a legfőbb támasza, és nehezen viselte, ami a papával történt. Az anyjától hallott egyet s mást, de magával Hugh-val évek óta nem találkozott. Ahogy most végigment a ház folyosóján, megsimította a falat, ahol Hugh kalaptartója volt valaha.

Elképzelni sem tudta, hogy a papa ne tudjon magáról gondoskodni, hiszen mindig ő volt az, aki mindenkiről gondoskodott. Libby tizenhat éves volt, amikor egyszer az anyja kocsijával ment moziba, és egész úton zörgött a motor. Az anyja nem értett a kocsikhoz, és a lány amúgy sem akarta idegesíteni azzal, hogy valami elromlott, így aztán felhívta a papát. Az habozás nélkül azt mondta, hogy mozi után ugorjon be hozzá. Libby ma is látja azt a megnyugtató pillantást, ahogy ajtót nyit, majd kimegy megnézni az autót. A lány addig bent maradt a mamával, míg a papa vissza nem jött olajos kézzel, és azt nem mondta, hogy minden rendben, ne aggódjon. Libby sosem aggódott, ha a papa közelében volt, ő mindig mindent rendbe tett.

A lány lépésről lépésre süllyedt a depresszióba, ahogy végigjárta a mama meg a papa hiányától és az ürességtől kongó házat. Kénytelen volt szembesülni az emlékeivel, úgy öntötték el, mint valami hatalmas árhullám. New Yorkban elraktározta az emlékeit a fejében, a gyerekkoriakat szépen hátra, hogy ne zavarják az újabbakat, de itt a házban, ahol annyi időt töltött, bárhová nézett is, minden a jól ismert emberekre emlékeztette. És fájt, nagyon fájt.

Lassan végigment az egész házon. Mire a végére ért, látta, hogy a parketta egész jó állapotban van, a konyha azonban elavultnak tűnt, a csap is csöpögött. A régi linóleumpadló kezdett feljönni, és az étkezőnél a virágos tapéta fölött is eljárt már az idő.

Libby meghúzta a csapot, hogy ne csöpögjön, de sikertelenül, így aztán csak rátámaszkodott a mosogató szélére, és nézte, ahogy a cseppek egymás után landolnak a mosogatóban. Csöpp, csöpp, csöpp. Ugyanolyan könyörtelenül, mint ahogy a feje lüktetett. Hirtelen elfogta a szorongás, vajon miért csöpög a papa mosogatójánál a csap. Ő biztos megjavította volna, ha az egészsége engedi. Libby számára a papa jelentette a biztonságot. Mindig olyan erős volt, szinte hihetetlennek tűnt, hogy elhagyta az ereje, és ettől a lány is sebezhetőnek érezte magát.

A ház hátsó ajtaja egy kis reggelizősarokból nyílt. Közepén, az üvegtáblán vakító napfény áradt be. Az ajtó beragadt, a lánynak teljes erőből kellett meghúznia. Amikor végre sikerült kinyitnia, hirtelen belehasított a gondolat, hogy milyen hatalmas beruházás is volt ez a ház.

Leugrott a veranda betonjáról a pázsitra, ami a fenyők árnyékában még mindig harmatos volt. Levette a cipőjét, hogy ne tapossa le a friss füvet, és a cipőt a járda szélére rakta. Feltámadt a szél, az arcába fújta a haját. Libby addig lépkedett a hűvös gyepen, míg lágy homokot nem ért a talpa. Előtte, ameddig csak ellátott, ott fodrozódott a Chesapeake-öböl kék vize, szinte egybeolvadt az éggel. Libby arra gondolt: vajon hol lehet a mama, vajon lenéz-e most őrá.

Anne Roberts olyan volt Libbynek, mintha a saját nagyanyja lett volna. A lány felidézte púderillatát, ahogy szürke haja a szemébe lógott, amikor nevetett, kezének puha érintését, ahogy vállon veregette, ha összeölelkeztek. Anne szigorúan nyakig begombolt, vasalt blúzokban járt, sehol egy ránc. A körme is mindig gondosan manikűrözve volt, és valami egyszerű nyugalom sugárzott belőle, amitől mindenki azonnal megszerette. Lebilincselően tudott mesélni, Libby csak úgy itta minden szavát, és a közelében úgy érezte magát, mintha ő lenne a világon a legfontosabb. Anne mindig kész volt meghallgatni, annyira érdekelte minden, ami vele kapcsolatos.

Libby New Yorkban volt, amikor Anne meghalt. Felidézte a napot, amikor az anyja felhívta, hogy elmondja neki. Az volt a második alkalom, hogy az otthoniak közül valaki miatt elsírta magát. A mama úgy ment el, mint ahogy talán szerette volna: este elaludt, és másnap reggel nem ébredt fel. Mint az egész életét, az utolsó pillanatait is békében töltötte.

A temetés egy csütörtöki napra esett, és Libby ki tudott volna venni szabadnapot, hogy elmehessen, de nem tette. Nem szívtelenségből, mert megvolt az oka rá, de még mindig furdalta a lelkiismeret, amiért nem adta meg Anne-nek a végtisztességet. Most, hogy ott volt a házában, szégyellte a távolmaradását. Tudta, ezt már nem képes jóvátenni, hiszen az idő kerekét nem lehet visszaforgatni. Nagyot sóhajtott, ám ez sem enyhítette a bűntudatát.

Megint megszólalt a telefonja.

Levette a válláról a táskáját, és kiszedte belőle a telefont.

– Halló! – mondta, miközben elnézte az elé táruló pompás látványt, és megpróbálta elhessegetni a feltoluló emlékeket. Közelebb ment a vízhez, hagyta, hogy a hab befolyjon a lábujjai közé, és a tengeri szellő felfújja a szoknyáját, akár egy ejtőernyőt.

– Már itt vagy? – hallotta anyja éles, de barátságos hangját.

– Igen, itt.

– Hol vagy? Negyedórát vártam, azt remélve, hogy ideérsz – hadarta egy szuszra, majd levegőt sem véve folytatta: – Hogy vagy öltözve?

Libby végignézett magán. Arany haja a szemébe hullott.

– Nyári ruha van rajtam. – Aztán eszébe jutott a cipője, azon gondolkodott, mit tegyen, hiszen a házban nincs semmi, amivel kitisztíthatná.

– Akkor jó! Találkozzunk a Millernél.

– A Millernél?

Oda csak vasárnaponta jártak vacsorázni. Az étterem közvetlenül a parton volt, és a környék legjobb halait kínálta.

– De hiszen meg akarom ünnepelni, hogy hazajöttél.

Libby biztos volt benne, hogy Celia azt várja tőle, emelt fővel tegyen úgy, mintha a hazalátogatása csak egy kis intermezzo lenne a sikeres útján. A hazajöveteled csak egy kis megtorpanás, semmi több, szinte hallotta az anyja hangját. A lány majd’ elsüllyedt zavarában. Képtelen volt emelt fővel járni most, hogy már nem sikeres, és az emiatt érzett bizonytalanságot nehezen bírta elviselni.

– Találkozhatnánk húsz perc múlva? – kérdezte, és erőt vett magán, hogy ott és akkor ne hulljon darabokra.

Amikor befejezték a beszélgetést, a lány megpróbált megnyugodni a tengeri levegőtől. Kellett, mielőtt szembetalálkozik azzal a várossal, amelyet oly sok éve – vissza sem nézve – otthagyott.

Második fejezet

Libby megpróbált nem odafigyelni a tájra, ahogy a kölcsönzött kocsival végighajtott az ismerős úton, hogy az anyjával találkozzék. A város tizenkét év alatt mit sem változott. Mindennek, ami mellett elhaladt, megvolt a története, a könyvtár, ahol oly sok csendes órát töltött, ahol nyugalomra lelt veszekedő szülei elől, a sportközpont, ahová nap mint nap edzésre járt, amikor megpróbált úszóösztöndíjat szerezni, és a park, a menedéke, ha nyugodtan szeretett volna gondolkodni.

Leállította a kocsit az étterem melletti üzletsor előtt, és kiszállt. Úgy tett, mintha a táskájában keresne valamit, de valójában csak az időt húzta. Semmit sem szeretett kevésbé, mint az anyjával találkozni, ha csak rágondolt is, elfogta a szorongás.

Fiatalabb korában aggasztotta, hogy csalódást okoz az anyjának, most azonban ez már megtörtént, így aztán rémisztő volt arra gondolni, hogy találkoznak, és végig kell hallgatnia, ahogy az anyja úgy próbálja alakítani a dolgokat, hogy valamivel felvághasson. Kis korában is mindig dicsekedett vele: Libby ismeri az összes betűt! Mutasd meg, Libby! Libby első lett az úszóversenyen! Tudta, most megint minden bizonnyal eljátssza a színjátékot. Már szinte hallotta is…

– Libby!

A lány megdermedt. Felismerte a hangot, és az nem az anyjáé volt. Egyetlen szó volt csupán, de a lány szíve hevesen dobogott tőle. Még mindig a táskájában kotorászott, nem mert felnézni az előtte állóra. Remegett a keze. Libby, ha ideges volt, nagyon nehezen tudott megnyugodni, csak azt remélte, nem szédül le a járdáról.

– Úgy döntöttél, hogy leereszkedsz hozzánk? – kérdezte a fiú.

A lány becsukta a táskáját, és fölnézett. Igen, ott állt ő. Több mint egy évtizede nem látta, de a fiú ugyanúgy nézett ki, mint akkor. Világosbarna haja talán kicsit hosszabb volt, de nem sokkal, napsütötte bőre még most is éles kontrasztot képzett világoszöld szemével.

Libby várta azt a mosolyt, ami egészen a szeméig felfutott az arcán, azt a kedves pillantást, ahogy ránéz, ahogy védőn átöleli a derekát… de amikor visszazökkent a jelenbe, tudta, ezekből nem lesz semmi. Annyira hangosan dobogott a szíve, hogy szinte biztos volt benne, a másik is hallja. A fiú arcát nézte, megpróbálta kideríteni, mit érezhet, hogy találkoztak. Ám az az arc kifejezéstelen volt, csak a fiú homlokán jelent meg egy kis ránc, és a hangja volt éles. És ez elég is volt válasznak.

– Pete… – nyögte ki a lány, mert a sok évvel korábbi emlékek miatt képtelen volt mást is mondani. Csak hebegni tudott volna.

Pete fölnézett az égre, majd vissza a lányra, és alig észrevehetően megcsóválta a fejét.

– Nem semmi itt látni téged – mondta, és mintha azt várta volna, hogyan reagál a lány. – Elképzelni sem tudom, miért jöttél vissza.

Karját összefonta a mellén, izmai megfeszültek, ahogy a lányt nézte. A keze kicsit mintha cserzettebb lett volna, de Libby tökéletesen emlékezett rá, milyen volt, amikor a hátát simogatta az ujja hegyével, miközben ő a fiú vállán nyugtatta a fejét. És milyen kérges volt, amikor a két kezébe fogta az arcát.

Pete szavai mintha a csontjáig hatoltak volna. Tudta, a fiú utálja azért, ahogyan elment, és Libby nem is hibáztatta. Pete azt szerette volna, ha együtt mennek egyetemre. Ő a virginiai műszakira és a richmondi egyetemre jelentkezett, hogy a családja közelében maradhasson. Azt akarta, hogy elmehessen csónakázni a papával, ha kedve támad, és segíthessen az anyjának a ház körül, ha szükség van rá. Szerette volna, ha Libby mellette van, mint ahogy gyerekkoruk óta mindig. Ha egy közeli egyetemen tanultak volna tovább, akkor gyakrabban lehettek volna a családjukkal, de mégis elég távol ahhoz, hogy kettesben éljenek. Libby anyja azonban azt mondogatta, hogy a lányát, ha akarja, felveszik az egyik elit, Ivy League-hez tartozó egyetemre is. Végül is győzött az anya ambíciója. Libby a New York-i Columbiára jelentkezett, ahova fel is vették. Amikor elmesélte ezt Pete-nek, úgy összevesztek, hogy attól minden megváltozott. Nem csak egyet nem értésről volt szó, Libby teljes egészében támadta a fiú választotta életformát.

Aznap, amikor Libby elmesélte a Columbiát, akkor látott Pete szemében először csalódást. A lány is elküldte a jelentkezését a virginiai műszakira is, és a richmondi egyetemre is a Columbia mellett, de tudta, nem akar White Stone-ban élni, márpedig Pete mellett ez várt volna rá.

– Csak egy jó okot mondj nekem, Libby, hogy miért kell neked odamenned – mondta a fiú akkor.

– Mert nekem többre van szükségem. Ki kell innen szabadulnom. Itt nincs számomra semmi – mondta, de elharapta a szó végét, mert tudta, úgy hangzik, mintha Pete miatt nem lett volna érdemes maradnia. Nem így szánta, de már késő volt. Megpróbálta elmondani, hogy ő egész életében azt tanulta, hogy a sikerhez teljesítenie kell, de White Stone-ban egyszerűen nincs lehetősége, hogy kihozza magából a legtöbbet. És hogy ez nem Pete-ről szól. – Semmire sem viszem, ha itt maradok White Stone-ban. Nem nekem való ez a hely.

Ráadásul jelentéktelen városnak nevezte.

– Nem hiszem el – mondta akkor Pete. – Ezt nem te akarod, ezt az anyád várja el tőled.

A fiú elvörösödött, megfeszítette az állkapcsát. Libby addig sosem látta Pete Bennettet sírni, de akkor nagyon közel állt hozzá.

A fiúnak az az utalása, hogy ő nem tud saját maga dönteni, érzékenyen érintette, és ellenállást váltott ki belőle. Éppen elég idős volt ahhoz, hogy tudja, mit akar, és bár az anyja is az elit egyetemek felé irányította, az utolsó szót Libbynek kellett kimondania. És ő el akart menni White Stone-ból.

– Akkor nem ismersz engem annyira, amennyire gondolod – felelte akkor a fiúnak.

Amit azonban büszkeségében és haragjában nem ismert be, az az volt, hogy bár el akart menni a városból, majd’ meghasadt a szíve, hogy Pete-et ott kell hagynia. A fiú azt nem látta, hogy Libby heteken át minden este telesírta a párnáját, miután elhagyta. Nem tudott semmit arról az ürességről, amit nélküle érzett, egyedül, egy számára idegen helyen. Nemegyszer már majdnem fölvette a telefont, hogy hívja, hogy hallja a hangját, de félt, hogy Pete nagyon haragszik rá. Így aztán csak lehunyta a szemét, és elképzelte a fiú szája sarkában a félmosolyt, meg azt, ahogy összehúzta a szemét, ha mosolyog. Ám ez a kép mindig átváltott azzá, ahogy legutoljára látta: szomorúnak, megbántottnak, csalódottnak.

A bűntudat mélyen beleivódott a lányba, és most újra fellángolt. De hiszen ő csak jót akart. Túl sok volt benne az ambíció ahhoz, hogy ott ragadjon abban a városban, ahol nincs lehetőség egy jobb, nagyvonalúbb életre. Mert mit ér az élet, ha nem viszem semmire, gondolta. Ha keményen megdolgozom valamiért, akkor úgy érzem, érdemes volt. Vajon Pete erre még nem jött rá?

– Végre megvagy! – hasított át az anyja hangja a kínos csenden.

Libby Pete-ről az anyja felé fordította a figyelmét, aki éppen kilépett a Millertől, műmosolya mögött rosszallás bujkált.

– Szia, Pete – szólt oda a fiúnak. – Libby, megvan az asztalunk.

A lány visszafordult a fiúhoz, de akkor már csak a hátát látta. Annyi mindent akart volna mondani, annyi érzést megosztani az elmúlt tizenkét évből, de tudta, elszalasztotta az alkalmat. Vajon milyen életet alakított ki magának? Megnősült? Gyerekei vannak? Libby elképzelte, hogy a vállán egy gyerekkel, oldalán egy nővel megy, és elfogta az irigység. Megdöbbentő érzés volt, de tagadhatatlanul jelen volt, sőt tombolt benne. Libby tudta, ő döntött, mindent feltett egy lapra, de nem sikerült. És most visszajött oda, ahonnan elindult, és még azok sem segítenek, akiket valaha szeretett, bennük sem talál vigaszra.

– Gyere be, Libby – mondta az anyja, és megveregette a lánya karját.

Miközben Libby fölment az étterembe vezető falépcsőn, a szeme sarkából figyelte Pete-et, és megesküdött volna rá, hogy a fiú egyszer visszanézett.

A hosztesz odavezette őket az asztalukhoz. Libby leült, és az ölébe tette a lenvászon szalvétát. Legszívesebben felüvöltött volna: Miért történik velem ez? Hiszen mindent tökéletesen elterveztem! Mindent jól csináltam. Nem az én hibám, hogy a munkahelyemen létszámot csökkentettek. Nem az én hibám volt, hogy Wade otthagyott… ugye? Minél többet rágódott a problémáin, annál jobban elbizonytalanodott. Mindenben kételkedett, és egyre több kérdés tolult fel benne. Vajon csináltam valamit a munkahelyemen, amiért éppen tőlem váltak meg? Nem vagyok olyan okos, mint a munkatársaim? Terhére lettem volna Wade-nek?

– Hozhatok valamit inni? – kérdezte a pincérnő, miközben Libby idegességében majdnem becsúszott az asztal alá. Már azt sem tudta, nincs-e üldözési mániája, de a pincérnő mintha úgy nézett volna rá, mint aki ismeri. Aztán arra gondolt, lehet, hogy csak azért nézte, mert mintha nem lenne odavaló, kirína a környezetéből.

White Stone-nak más volt a kultúrája, mint New Yorknak. Libby ezt észre sem vette, csak most, hogy távol volt. Itt másképp öltöztek, lazábban. Az üzletemberek, ha kiöltöztek, pólóinget hordtak, és nadrágot, péntekenként pedig farmert. A nők is általában lazábban öltöztek a munkában, a szabadidejében pedig mindenki pólóban járt. Az emberek csak akkor érezték szükségét, hogy jobb ruhát vegyenek föl, ha templomba mentek, vagy valami különleges alkalom adódott. Libby végignézett a Diane Von Furstenberg ruháján, amit az előző héten vett a Barneysnál, és kívülállónak érezte magát benne.

– Vizet kérek – mondta, majd elmélyülten tanulmányozni kezdte az étlapot.

– Butaság! – kiáltott fel az anyja. – Igyunk bort! Nem esne jól egy pohár bor, Libby?

Libby az étlap fölött az anyjára nézett. Ismerősei közül Celia Potter volt az egyetlen nő, aki nem követte a környék dresszkódját. Vadonatúj piros-fehér ruhát viselt, valami különleges anyagú pamutból. Az ajka éppen olyan vörös volt, mint a ruháján elszórt virágok. A sminkje és a frizurája is tökéletes volt, annyira, hogy szinte furcsának tűnt. Libby azt kívánta, bárcsak odanyúlhatna, és összeborzolhatná az anyja arcát keretező agyonlakkozott, őszes tincseket.

Nem akarta megbántani az anyját, de az alkoholnak a puszta gondolatától is felfordult a gyomra. Tudta, amilyen állapotban van, iszonyú fejfájást kapna tőle.

– Köszönöm, anya, nem. Nem kérek bort.

– Jó, nem fogok ezért jelenetet rendezni – mondta feszes mosollyal Celia, és közben körülnézett, észrevette-e valaki a szóváltást. – Én csak örülök, hogy itthon vagy.

A pincérnő udvariasan állt az asztaluk mellett, felhúzott szemöldökkel várt Celia rendelésére. Libby közben azon gondolkodott, miért White Stone-ban kötött ki az anyja. Neki egész életében azt mondogatta, hogy menjen el egyetemre valamelyik nagyvárosba, ő többre is viheti, mint amire itt, a szülővárosában képes lenne. Arra tanították, hogy mindenben tökéletesen teljesítsen, abban a reményben, hogy innen elkerülhessen, Celia Potter viszont mégiscsak maradt.

Valószínűleg szeret a nagy hal lenni a pocsolyában, gondolta Libby. Talán ez volt az egyetlen dolog, amit Libby kedvelt benne. Amíg az apja ott nem hagyta őket, az anyja otthon volt vele. Celia Potter Las Vegasban nőtt fel, az egyik kaszinó píárosa volt, ott találkozott Libby apjával. Követte a férjét Virginiába, de miután az elment, Celia nem sok nagyvállalati píáros állást talált White Stone-ban. Egyébként is, olyan hosszú ideig nem volt állásban, hogy kiesett a gyakorlatból, így egy helyi fogorvosnál lett recepciós.

A pincérlány még mindig a rendelésre várt.

– Én csak egy jeges teát kérek… és neki is kérünk egyet, aztán egy-egy salátát – mondta Celia anélkül, hogy Libbyvel megbeszélte volna.

Miután a pincérlány magukra hagyta őket, Celia áthajolt az asztalon.

– Ne légy annyira borús, drágám. Örülj, hogy itthon vagy.

A lánynak semmi oka nem volt az örömre, éppen ellenkezőleg. Libby ugyanis nagyon boldog volt New Yorkban. White Stone-ban nem érezte magát odavalónak. Nem úgy nézett ki, mint a helyiek, nem is úgy viselkedett, és semmiképpen sem élt úgy, mint ők. De most kicsoda is ő? Manhattanben elvesztette az állását, nem volt hol laknia, és Wade is elhagyta.

Szürreális volt az a beszélgetés akkor este, amikor Wade szakított vele. A férfi állandóan üzleti úton volt, és Libby szeretett volna legalább beszélni vele. Elég okos volt ahhoz, hogy tudja, ha aznap nem hívja fel, végül akkor is ugyanez lett volna a helyzet, de még mindig azt kívánta, bárcsak másképp lett volna!

Nem hiszem, hogy a továbbiakban is összeillenénk.

Azok után, hogy két évig együtt voltak, így szakított Wade. Ezzel az egy mondattal egy addig ismeretlen oldaláról mutatkozott be. Libby tudta, miért nem illenek össze, de addig a pillanatig nem akarta beismerni. Azért nem, mert ő már nem sikeres többé. Amikor szép karrier előtt állt, a férfi figyelmes volt, romantikus, érdeklődő. De minél tovább ült Libby a lakásban álláshirdetéseket böngészve, és nem járt sehová, sőt, a pizsamáját sem vette le délig, Wade annál jobban eltávolodott tőle. Annyira elfoglalt volt az üzleti útjain, hogy még a lány telefonját sem ért rá fölvenni, Libby legalábbis ezzel magyarázta a férfi hallgatását a szakítás előtt. Végül is úgy ment el, hogy alig adott magyarázatot. Csak annyi időre ment haza, hogy elmondja, keressen Libby lakást magának, aztán megint elment, a lánynak fogalma sem volt, hova.

Le kellett mondani az esküvői előkészületeket, a foglalásokat, az előleget, a megbeszéléseket. A lány minden egyes telefonhívással mélyebbre süllyedt a depresszió mocsarába, állandóan vizsgálgatta magát, és azon gondolkodott, hogy amit elért, azt valóban ő érte-e el, vagy az egész csak egy hatalmas mázli volt. Padlót fogott, és nem tudta, képes lesz-e valaha a csúcsra kerülni megint. Nem tűnt könnyűnek.

– Helló! – mondta Celia, és integetett a lánya arca előtt.

– Elnézést.

– Szívem… szóval kimondom… depressziósnak nézel ki.

Nem mondod, tényleg?

– Nem akarnál beszélni róla valakivel?

– Kivel? Taylor mamájával? Ő a városban az egyetlen pszichiáter, és mivel az egész gyerekkoromat nála töltöttem, mert mindig Taylorral játszottunk, nem hinném, hogy tárgyilagos tudna lenni.

Libby észrevette, milyen hangnemben beszél, és elhallgatott. Végül is nem az anyja tehet róla, hogy mindent elveszített, és semmiképpen sem akarta felidegesíteni. Fogadjunk, hogy éppen kárfelmérést végzel a fejedben, gondolta, ahogy az anyjára nézett. Már lerombolta a jó hírét az anyja szemében, nem akart tovább rontani a helyzeten.

– Ne beszéljünk most erről – mondta Celia. – Inkább azt mondd meg, milyennek találtad Robertsék házát. Lakható?

– Hát, ahogy most kinéz, úgy nem tudom nyereségesen eladni, de semmi baj, mert legalább ott tudok lenni a felújítás alatt.

Libby lassan felfogta, mi vár rá. Itt kell majd élnie és dolgoznia, ebben a városban, amit oly sok munka árán hagyott itt. Az vár rá, hogy úgy élje le az életét, mint az anyja? New Yorkban úgy érezte, csak felfelé visz az út, White Stone-ban meg egyszerűen nem volt hova menni.

Az anyja talált neki állást egyik ismerőse, Marty Bruin kis cégénél a városban. Libby túlképzett volt a munkához, de ez volt az egyetlen ajánlat. Még csak nem is teljes állás volt, csak ideiglenes, részmunkaidős, és ezt is csak azért kapta, mert Celia lánya. Azért, hogy a felszínen tudjon maradni, amíg vissza nem kerül New Yorkba.

Nem mondta meg Wade-nek, hogy azt tervezi, addig nem hirdeti meg a házat, amíg nem tud a lábára állni. Fogalma sem volt, mit is mondjon a férfinak, de arról sem, mihez akar kezdeni a házzal. Optimális esetben eladná, állást keresne New Yorkban, és visszatérne a boldog életéhez, de ez a lehetőség abban a pillanatban nem volt számára elérhető. A házat addig is búvóhelynek használhatja, amíg ki nem találja, mi legyen. A jelentéktelenség fenyegető érzése elől azonban nem tudott elbújni.

– Tudom, a ház nem valami nagy szám – mondta Celia –, de maga a telek sokat ér.

Libby bólintott, a pincér meg közben kihozta az italaikat, és letette a lenabroszra. Ahogy a lány körülnézett a kis déli étteremben, ahol az arcok több mint fele ismerős volt, arra gondolt, mennyire jó lenne, ha ez az egész csak ideiglenes lenne. Elhatározta, hogy ebéd után azonnal felmegy a netre, és elkezdi küldözgetni a jelentkezéseket. Amilyen hamar csak lehet, el akar kerülni ebből a városból.

Harmadik fejezet

Libby szinte érezte, hogy csípi a sós levegő, ahogy a szellő megfújta naptól meleg bőrét. Addigra már lebukott a nap a fák mögé, de egész nap a lány arcát sütötte. A két nagy fenyőre erősített függőágyában fekve lehunyta a szemét, és hagyta, hogy a hullámok dala álomba ringassa. Volt az egészben valami nagyon békés, mintha nyaralna, csak éppen nem volt senki, akivel meg tudta volna osztani.

Délután vagy egy tucat New York-i álláshirdetésre válaszolt. Kínlódott az elküldésükkel, mert szakadozott a netkapcsolat, annyira távol volt a várostól. Úgy döntött hát, hogy a maradékot majd egy kávézóból küldi el, ahol van ingyenwifi, remélte, jobb lesz a kapcsolat. Egyelőre azonban nem nyitotta ki a szemét, és megpróbálta életének ezt az utolsó hónapját kitörölni az emlékezetéből.

Azonban nem tartott sokáig a nyugalom. A homokba letett törölközőn megszólalt a telefonja, mire a lány kiszállt a függőágyból.

– Halló, Trish, hogy vagy?

Az összes feszültség visszajött, amit sikerült a kis pihenő alatt levezetnie. Barátnőjét, Trisht nemrég jegyezték el, nagyon izgatott volt az esküvő miatt, és a hívása most visszazökkentette Libbyt a valóságba. Nehéz szívvel gondolt arra, hogy ő meg mindent elveszített.

– Én jól, hát te hogy vagy? – csicseregte a telefonba Trish.

Libby a homokba fúrta a lábujjait.

– Jól – felelte, bár egyáltalán nem volt jól.

– Azért hívtalak, hogy ha kicsit korábban is, de boldog születésnapot kívánjak.

– Ó, köszönöm!

– Kevinnel holnap választjuk ki a porcelánokat az esküvőre, és nagyon el leszünk foglalva, így aztán tudtam, hogy nem lesz időm hívni téged… – Libby hallotta a háttérben a forgalom zaját, és már attól honvágya lett.

Kedvelte Trisht, de azt nem bírta benne, hogy előhívta belőle a versenyszellemet. Trish állandóan ezt játszotta: mindig mondott valamit, amitől előnyösebb színben tűnt föl, mint Libby, mint például ez is, hogy a születésnapján túlságosan el lesz foglalva, aztán rögtön valami érdekeset mondott saját magáról.

Libby megpróbált nem rágódni ezen a helyzeten, de az, ahogy Trish csinálta, felért egy kihívással. Boldog szülinapot, ó, de sajnálom, holnap nem foglak tudni felhívni, mert rengeteg dolgom lesz, a csodálatos esküvőmet tervezem a vőlegényemmel, aki nem hagyott ott engem úgy, mint a tiéd. Mintha azt mondaná: Most te jössz. Mit mondasz erre? Amikor Libby is tudott valamivel visszavágni, akkor nem volt ezzel semmi gond, akkor mindez csupán könnyed, szinte testvéries civakodás volt. De most, hogy az önbizalma alapjaiban rendült meg, kész csapás volt ez az egójára.

– Leszel a koszorúslányom? – kérdezte Trish.

– Hát persze hogy leszek – válaszolta a lány. Megtiszteltetésnek érezte, hogy részt vehet Trish esküvőjén, Libby arra gondolt, bárcsak jobban tudna ennek örülni, de annyira maga alatt volt, hogy képtelen volt rá!

A nap már teljesen lebukott a látóhatáron, csak az ég izzott élénknarancsban és rózsaszínben. A tavaszi levegő esténként még hűvös volt, és Libby kicsit megborzongott. Leült a függőágyra, lehajtotta a fejét, a kötelek nyikorogtak mögötte.

– Nagyon örülök! Féltem megkérdezni, tekintve, ami nemrég történt veled. Nem akartalak felizgatni.

Az esküvőm, és a te nyomorúságos életed. Tessék, te nyerted a vetélkedőt.

– Jól vagyok, Trish, és örülök a boldogságodnak. Szóval mi lesz a feladatom? – kérdezte, és megpróbált olyan vidámnak tűnni, mint olyasvalaki, akit a legjobb barátnője éppen a koszorúslányának kér fel. A szégyen sav formájában csapódott ki a gyomrában, amikor arra gondolt, miféle barátnő lehet ő, hogy nem tud most örülni. Csak hát nagyon nehéz volt. Vajon hogy a fenébe lesz képes segíteni Trishnek az esküvői előkészületeknél, amikor éppen most kellett a sajátját lemondania? Üresnek, kimerültnek érezte magát, és még hozzá sem kezdett.

– Küldök egy címlistát, a legtöbbjüket ismered, és küldd szét a meghívókat a leánybúcsúra. Megtennéd?

– Természetesen. Van valami különleges, amit szeretnél, vagy inkább legyen meglepetés?

– Legyen az a játék, ami Becca leánybúcsúján volt. Emlékszel?

Libby emlékezett, ugyanazt szerette volna ő is játszani a saját leánybúcsúján. Azon, amire lefoglalta a Nyugati 52. utcán a 21 Clubot. És ujjongott örömében, hogy valaki lemondta a termet, és ő éppen még befért. A leánybúcsú, aminek az elmaradása miatt föl kellett hívnia a rendezvényszervezőt, aki korábban nagy nehezen kerített üres termet harmincöt főre.

– Persze, játszhatjuk azt – felelte. – Egyéb kívánság? Azt akarom, hogy tökéletes legyen.

– Megbízom benned, te jobban megcsinálod, mint amit én ki tudok találni. Annyira jó vagy az ilyesmi megszervezésében! Legyen elegáns, de ne túl modoros. Biztos, hogy vagy olyan jól, hogy megcsinálod ezt?

Nem, Libby nem volt jól. Nyomásként nehezedett rá az, hogy esküvőt szervezzen nem sokkal azután, hogy az övé meghiúsult. Ez is egy amolyan egyet ide, egyet oda helyzet volt. És akkor valami elkattant benne, nem akarta ezt így tovább. A saját boldogságát akarta. Miért Trish legyen mindig a szerencsés?

– Hát persze – felelte. – Én meg el is felejtettem, mennyire szép itt minden – hallotta meg a saját hangját. – Mintha állandóan nyaralnék. Ezzel a pompás kilátással még a felújítás sem lesz akkora nagy munka.

– Hú, az tényleg nagyon jó lehet – mondta Trish, de Libby meglepetésére ezúttal magáról nem mondott semmit.

– Nagyon élvezem – folytatta Libby, és közben arra gondolt, mennyire hasonlíthat most az anyjára. Ebből lehet tudni, hogy kezd darabjaira hullani.

– Libby, nagyon örülök, hogy a dolgok kezdenek jobbra fordulni.

– Én is remélem.

Mit csinálok? – gondolta. – A dolgok egyáltalán nem fordulnak jobbra. Sőt, rosszabbra, ha lehet, még lejjebb a szakadékba! Felkapta a törölközőt, hogy kirázza, a telefont a vállával a füléhez szorította. A szél fújt, mintha az is csak idegesíteni akarná, és a törölközőről egy csomó homok a szemébe ment.

– Figyelj csak, Trish, mennem kell. Sürgősen el kell intéznem valamit. – Igen, kimosni a homokot a szememből. – Hívhatlak később?

– Természetesen.

Libby visszarakta a telefont a táskájába, majd leült a parton. A szeméből már feltartóztathatatlanul csorgott a könny a homoktól, állandóan pislognia kellett. Hátravetette a fejét, és hatalmasat kacagott az életének nevezett abszurd drámán. Ott ült a parton, egy nevetségesen kis törölközővel (ezt találta abban az egyetlen dobozában), és a Michael Kors táskájával. A dizájnertáskát félig betemette a homok. Éppen olyan volt, mint ő, azt is a városi életre szánták, kirítt a környezetéből.

Libbynek iszonyatosan hiányzott New York. Az anyja egész életében arra nevelte, hogy sikeres legyen. Középiskolában az öt legjobb közé tartozott, sikeres úszó volt, rengeteg klubnak és szervezetnek volt a tagja. Egy kisvárosban ezekkel ki tudott tűnni, de a Columbián nagyon sok magához hasonlóval találkozott. Ott úgy érezte, hogy a helyén van. Már nem akart mindenáron teljesíteni, mert a többiek éppen olyan keményen dolgoztak, mint ő, hogy bekerüljenek. És amikor az első állását elfoglalta a városban, akkor érezte igazán, hogy révbe ért. New Yorkban dolgozva olyanokkal találkozhatott, akiknek ugyanazok voltak az eszményei, a céljai. Barátai voltak, hozzá hasonló emberek. Ott tudott sikeres lenni, és ambiciózus, nem az anyja hol ítélkező, hol dicsekvő szeme előtt. New Yorkban önmaga tudott lenni. Olyan szabadnak érezte magát, mint amilyen otthon soha nem tudott lenni.

Amint visszatért White Stone-ba, eltűnt ez a szabadságérzet. Rengeteg pénzt beleölt a házba, még mindig fizette a diákhitelt, és nem volt hol laknia, ott ragadt, ahová, úgy remélte, soha többé nem kell visszatérnie. Holnap harmincéves leszek, gondolta, és mit tudok felmutatni? A kudarcaitól úgy érezte, mintha le volna kötözve, és nem tudna mozdulni sem. Miután már megízlelte a siker örömét, a visszatérés hihetetlenül nyomasztó volt, mintha ebből a mélységből soha nem tudna többé visszakapaszkodni. Túlleszek ezen. Megcsinálom, mondta magának, de a szíve mélyén nehéz volt hinnie ebben.

Ekkor valami megcsípte a karját, rácsapott, és eszébe jutott, hogy amint lemegy a nap, jönnek a szúnyogok. Nem is tudta már, a homoktól könnyes-e a szeme, vagy a saját nyomorúságától. Felállt hát, és elindult be a házba.

*

– Jó reggelt! – csipogta az anyja a telefonba.

– ’Reggelt.

– Na, kinek van ma a születésnapja?

Libby már majdnem elfelejtette volna, ha Trish nem hívja előző este. Eredetileg úgy volt, hogy Wade-del a Kajmán-szigetekre utaznak ünnepelni, de abból nem lett semmi.

– Tudom, hogy nem akarsz eljönni, de jót tenne neked… Jeanie-vel és Sophiával megbeszéltünk egy kései villásreggelit a városban. Eljönnél?

Anya, most arra kérsz, hogy a születésnapomon menjek el veled és két korodbeli nővel ebédelni? Nem egészen ezt terveztem.