1

A könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36(30)499-34-77

E-mail cím:info@alkosoft.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint Kiadás dátuma 2021.

ISBN: 978-615-6361-48-6

Borító: Ujréti Ágnes

2

1

Lackó és a kaládrius madár

Valamikor réges-régen, amikor még éppen olyan hétköznapi látvány volt a sárkány a kertek alatt, mint manapság a vetési varjú, vagy még ennél is régebben, élt a faluszélen egy szegény ember, akinek annyi gyermeke volt, hogy maga sem tudta volna megmondani, mennyi. A sok csemete között pedig szinte elveszett a legkisebbik, a Lackó gyerek. Apró volt, csenevész, piszkafa lábakkal, pálcika karokkal. Semmire se jó – gondolták róla, ha egyáltalán észrevették.

Testvérei ütötték, rúgták, ahol érték, ha jó falat jutott nekik, Lackót félrelökték, ha dolog volt, mindig csak őt küldték.

Búsult is a sorsán éppen eleget a legkisebb fiú, de el sem tudta képzelni, hogy ez valaha is jobbra fordulhat. Hanem egyszer, amikor éppen az erdőbe szalajtották fáért, mégiscsak felcsillant a remény szikrája előtte. Erősen küzdött az összegyűjtött fával, mert igen sok volt az az ő gyenge karjainak. Nyögött nagyokat, jajgatott, ám úgy tűnt, hogy a felét sem tudja hazavinni annak, amit elvárnak tőle. Ekkor egy kedves, ám határozott hangot hallott a háta mögül:

– Ej, fiam! Nagy az a rakás a te cingár karodnak. Elégedj meg a felével!

Lackó megfordult, és egy ráncos kis öregembert látott, aki a fejét csóválva őt nézte.

– Muszáj valahogy hazavinnem az egész rakást – felelt végül elkeseredetten. – Ha csak a felét vinném, megint elnáspángolnának otthon. Én vagyok a legkisebb, a leggyengébb a családban, mindig mindenki engem üt.

– Hát, tegyél ellene! Erősödj meg, és ne hagyd magad! – biztatta az öreg. Aztán könnyedén felemelte az egész farakást és megindult a fiú előtt. – Gyere! Hazakísérlek.

Lackónak tátva maradt a szája a csodálkozástól. Nem hitte volna, hogy ez a ráncos, szikár kis apóka ilyen erős lehet.

– Köszönöm – mondta megszeppenten, és megindult az öreg után. Hanem a kíváncsiság csak nem hagyta nyugodni, ezért néhány lépés után megszólalt:

– Hogy lehet az, hogy apókám ilyen öregen is ekkora erővel bír?

– Valamikor birkózó bajnok voltam – felelt az apó mosolyogva. – Aztán hosszú évekig én magam tanítottam sok-sok fiatalt birkózni, így aztán edzésben maradtam. Ha szembejönne velünk egy medve, még most is bátran kiállnék vele egy küzdelemre.

– Nahát! – ámuldozott Lackó. – És még mindig vannak tanítványai?

– Nincsenek. Mostanában már nem birkózni akarnak a fiatalok, hanem más, izgalmasabb, látványosabb sportot keresnek maguknak.

– Pedig én szívesen megtanulnék birkózni – sóhajtott a fiú. – Szeretnék én is olyan erős lenni, mint apókám, hogy könnyen elbírjam a fát, hogy ne bánthassanak többé a testvéreim, és hogy még a medvétől se kelljen félnem…

– Hát, ha valóban lenne kedved tanulni, akkor gyere el hozzám minden nap, és meglásd, úgy kikupállak, hogy a saját szüleid se ismernek rád!

Lackó nagy örömmel fogadta az öreg ajánlatát, és megígérte, hogy még aznap estefelé el is megy hozzá, hogy megtarthassák az első órát. Dönci bácsi, merthogy így hívták az apókát, elmagyarázta a fiúnak, hogy merre találja a házát, majd Lackóék kapuja előtt lerakta a fát, és visszaballagott az erdőbe.

Ígéretéhez híven, Lackó még aznap este elment Dönci bácsihoz, és alaposan megizzadt az első óra végére, de becsületére legyen mondva, nem adta fel, és elment az öreghez másnap is, 3

meg azután is. Éveken keresztül kitartóan ment minden nap. Az edzések fárasztóak voltak, de eredményesek. És ahogy erősödött a fiú, úgy követelt tőle egyre többet a mestere.

Hamarosan a csenevész, gyenge kis kölyök olyan izmossá, hajlékonnyá és erőssé vált, hogy többé senki se merte bántani. Elég volt egyszer két vállra fektetnie legidősebb bátyját, hogy azután az összes testvére visszafogja magát vele szemben. Egyedül csak az apja morgott rá folyton, mert nem értette, hogy mégis mi haszna ennek a nagy erőnek, mi értelme van a birkózásnak. Az ő szemében ez csak verekedésnek számított, amit nem tartott jó dolognak.

Persze, amíg Lackót verték a testvérei, addig nem talált benne semmi kivetnivalót. A fiúnak azonban több sütnivalója volt annál, hogysem vitatkozni kezdjen az apjával, mert nem csak a teste, de az esze és a lelke is megerősödött az edzések alatt. Türelmet, kitartást, éberséget tanult.

Egyébként meg segítőkész, kedves, békés legény volt, így mindig csak csendesen bólogatott, amikor az apja morgott.

Ebben az időben történt, hogy az ország királya megbetegedett. Kúrálták mindenféle orvosok, vajákosok, kuruzslók, de még varázslók is, ám egyikük sem tudta kigyógyítani a betegségéből. Végezetül egy messzi országból érkezett híres-neves doktor professzor mondta ki az ítéletet: a királyt csakis a kaládrius madár mentheti meg.

– Milyen madár? – értetlenkedett a király.

– Kaládrius – felelt a doktor. – Nem hallott még róla, felség?

– Nem. Mit tud az a madár?

– A kaládrius madár fájdalommentesen tud gyógyítani. Elég csak ránéznie a betegre, és azt rögtön elhagyja minden nyavalya.

– Ó, de jó lenne egy ilyen kaládrius madár nekünk! – sóhajtott föl a király legkisebb fia, aki szintén jelen volt két bátyjával együtt. – Akkor nem is lenne gondunk semmiféle betegséggel.

– Mindenki örülne egy ilyen madárnak – bólintott az orvos –, de ez a madár nagyon ritka, és nem is szelídíthető. Nem sokat tudok róla én magam sem, és még abban sem vagyok biztos, hogy többen vannak. Én csupán egyetlen ilyen madárról hallottam eddig. Különös lény, ha hinni lehet a szóbeszédnek. A tekintetével gyógyít, de nem csak a test betegségeit, hanem a lélek nyavalyáit is. Orvosolja például a kapzsiságot, az irigységet vagy a gyűlöletet is, hitet ad a hitetleneknek, reményt a reményvesztetteknek.

– És mindenféle betegséget meg tud gyógyítani? – kérdezte ámulattal a király.

– Majdnem. Egyetlen esetben nem hat a kaládrius madár csodálatos ereje; ha olyan lénnyel találkozik, aki már a halál szélén áll. Ilyenkor elfordítja a fejét, és kétségbeejtő kiáltást hallat.

De úgy hiszem, hogy szeretett királyunk baján tudna segíteni. A kaládrius madár egy pillanat alatt meggyógyítaná. Tekintetével kiszippantaná belőle a kórt, felröppenne vele, és az izzó Napba köpné. Ezért sem lehet szelídíteni, megtartani. Mert amint magába szippantja a betegséget, rögtön elrepül vele és nem tér vissza többé. Egyébként gyönyörű, hófehér madár.

Nagy tengeri sirályra emlékeztet, aranyszín szemekkel.

– Hol él ez a madár? – kérdezte most a legidősebb herceg. – Azonnal útra kelek, és elhozom édesapámnak.

– Én is megyek! – kiáltotta a középső királyfi.

– Én is! – csatlakozott bátyjaihoz a legifjabb herceg.

– A legenda szerint a kaládrius madár egy nagyon magas hegyen tanyázik, annak is egy kiszögellő szirtjén, a Klinga-szirten – felelt a doktor. – Úgy mondják, hogy ezt a szirtet nem lehet más úton megközelíteni csak a levegőből. Persze, ha valaki nagyon ügyes kötélmászó lenne, akkor egy hosszú kötélen felkúszhatna a madár fészkéhez, de ehhez is előbb fel kellene juttatni valahogyan a kötél egyik végét.

– Jól bánok a nyílpuskával, fellövöm a szirtre a kötelet azzal. Ha a kötél végére horgot kötök, akkor az megakadhat odafent, én pedig fel tudok mászni rajta – okoskodott a középső királyfi.

4

– A nyílpuskával jól bánsz, az igaz, de a kötélmászáshoz gyengék a karjaid – vitázott testvérével a legidősebb herceg.

– Fölösleges ezen rágódnotok addig, amíg el nem juttok a szirthez – csendesítette le őket a doktor. – Ahhoz ugyanis, hogy oda eljussatok, előbb át kell kelnetek a Csend sivatagán, az Álmok taván és a Dzsungel-labirintuson. És bizony, egyik sem egyszerű feladat.

– Mesélj róluk! – kérte erőtlen hangon a király.

– A Csend sivatagán csak az jut át, aki elég kitartó ahhoz, hogy csendben, egyetlen pisszenés nélkül haladjon, bármi bántsa, gyötörje vagy ijessze meg. Mert a legkisebb zaj is, amit ember okoz, elindítja a futóhomokot. A homok rázúdul az emberre, körülöleli és magával ragadja.

– Elnyeli? – kérdezte aggodalmasan a legkisebb herceg.

– Nem, az első próbálkozásnál még nem nyeli el, hanem visszaviszi a sivatag szélére, éppen oda, ahonnan elindult az illető, és ott kihajítja magából. Viszont másodszor már nem kegyelmez senkinek.

– És az Álmok tava? – kíváncsiskodott a középső herceg.

– Az Álmok taván csak az igazán jó úszók jutnak át – felelt az orvos. – De nem elég, ha jól tud úszni valaki, mert az erős karok mellett erős léleknek is lennie kell benne. Az Álmok tava ugyanis megjeleníti előttünk a legtitkosabb álmainkat, vágyinkat. De ne feledjétek, hogy ezek csak délibábok! Nem valódi képek, bár nagyon valósághűek. Akinek nem elég szilárd a jelleme, aki nem elég céltudatos, az könnyen letér az útról, és jobbra-balra úszkál az álomképek csábítását követve, amíg olyannyira kimerül, hogy nem képes tovább úszni, és végül belefullad a tóba.

– Ha mégis átjut – mondta kicsit megszeppent hangon a legidősebb herceg –, akkor át kell még kelnie a Dzsungel-labirintuson. Igaz?

– Úgy bizony – bólintott a doktor. – És az sem lesz könnyű. Ahhoz, hogy kijuss egy labirintusból, jó emlékezőtehetség és tájékozódó-képesség kell, de a Dzsungel-labirintusnál ez sem elég. Embert-próbáló akadályokon kell átverekednie magát annak, aki belevág, és végig akar menni rajta.

– A labirintus után már a szirt következik a madárral? – kérdezett most ismét a király.

– Úgy tudom, hogy a labirintus egy sűrű erdőbe vezet, de az erdőn túl már ott van az a nagy hegység, aminek része a Klinga-szirt, ahol a kaládrius madár fészkel.

– Édesapám – fordult most a királyhoz a legidősebb fia –, én nem bánom, hogy hány akadályon kell átverekednem magam, de akkor is elmegyek azért a madárért, hogy elhozhassam neked és meggyógyulj.

– Én pedig veled tartok – bólintott határozottan a középső herceg.

– Megyünk mindhárman – tette hozzá a király legfiatalabb fia.

Még aznap este össze is csomagolt magának a három herceg egy-egy tarisznyát az útra, és másnap hajnalhasadáskor elindultak, hogy megszerezzék édesapjuknak a kaládrius madarat.