„Újszerű és lebilincselő történet az Arthur-mondakörről a Kerekasztal azon színes lovagjainak szemén keresztül, akik máskor nem kapnak elég figyelmet a mesékben. A varázslók szerzője ismét varázslatot hajtott végre.”

George R. R. Martin

„Gyönyörűen megírt, kellőképpen fura, ám rettentő emberi megközelítése Arthur királynak, ami egyszerre érződik modernnek és ősinek. Arra az örömre és ámulatra emlékeztet, amit gyerekként éreztem, mikor Arthur királyról és azokról az időkről olvastam, amikor még a világ fényes volt, tele izgalmakkal.”

Joe Abercrombie

„Ez a regény legalább annyira szól az Arthur-mondakörről, mint a róla alkotott elképzeléseinkről. Könnyedén szövi egybe a hit, a kötelesség és az identitás témáit a klasszikus kalandregények erényeivel – az ilyen történetek miatt olvasunk fantasyt.”

Ava Reid

„A leginkább A varázslók című sorozatról ismert Grossman csúcsformáját hozza A fényes kardban.”

The New York Times Book Review

„Az Arthur-legenda izgalmas, új megközelítése… Káprázatos.”

The Washington Post

Lev Grossman: The Bright Sword

Copyright © 2024 by Cozy Horse Limited

Hungarian translation © Kleinheincz Csilla, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lev Grossman: The Bright Sword

Viking, An imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2024

Fordította: Kleinheincz Csilla

ISBN: 978 963 598 388 9 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit, Kővári Bettina

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: fantasy

Családomnak:

Sophie-nak, Rossnak, Hallynek és Baznak

anoeth bid bet y Arthur

rejtett Arthur sírja

– „A sírok strófái”

a carmartheni fekete könyvből

I. KÖNYV

CSODÁK HÁBORÚJA

Egy vízben hancúrozó és karddal hadonászó menyecske nem dönthet az államforma felől.

– Gyalog galopp

Egy

AZÚR, HÁROM JOGAR, ARANY SZARUFÁZOTT MEZŐ

COLLUM OLYAN ERŐSEN ÜTÖTTE arcon páncélkesztyűs öklében szorongatott kardja gombjával a másik lovagot, hogy a berakásos fém behorpadt, ellenfele mégsem mutatta semmi jelét annak, hogy elesne, vagy megadná magát. Orra alatt szentségelve bokarúgással próbálkozott, de elvétette, és majdnem maga bucskázott fel. Közben a másik lovag kecsesen megpördült, és olyan takarosan fejbe kólintotta, hogy a füle is csengett tőle. Ezer fontot adott volna azért, ha kitörölhetné a verejtéket a szeméből, ámbár nem volt ezer fontja. Egészen pontosan három shillinget és két ezüstpennyt mondhatott magáénak.

Mind a két férfi hátrébb lépett, és körözni kezdett egymás körül. Nagy kardjaikat merev szögekbe emelték, ahogy fogásról fogásra váltottak, pengéiken megcsillantak a napfény ragyogó szilánkjai. A tjost után eldobták pajzsaikat, hogy mindkét kezük szabaddá váljon. Most nem hibázhatok, gondolta Collum. Körök, nem vonalak, suttogta a fejében Aucassin marsall. A testet figyeld, ne a pengét! Átlósan indított vágása ártalmatlanul csúszott le a másik lovag válláról. Sisakja kohóként szorult a fejére, széna, verejték és nyers bőr orrfacsaró szagával telve. Azért jött el ide, hogy összemérje magát a brit lovagság színe-virágával, a világ legjobb lovagjaival, és Isten a megmondhatója: azt kapta, amiért érkezett. Éppen jól elagyabugyálták.

Könnyedén, talpukon gördülve léptek, egymást kóstolgatva, csalogatva. Páncéljuk a legapróbb mozgásra is nyikorgott, csattogott és zörgött a rétre ereszkedett csendben, még kardhegyeik is csak halkan sustorogtak a fojtogató levegőben. Miért, miért vélte úgy, hogy ez jó ötlet? Miért nem maradt Mullon? Collum tarkóját napszúrás bizsergette. Nem halálig küzdöttek, de ha veszít, oda a lova és a páncélja, márpedig nem azért vesződött annyit azzal, hogy eltulajdonítsa ezeket Lord Alasdairtől, hogy aztán csak úgy átengedje egy névtelen lovagnak, aki valószínűleg még tucatnyit tart otthon, a lakályos kis várában.

És ló meg páncél nélkül Collum senki és semmi. Egy árva fattyúkölyök, szegény, mint a templom egere, aki igen messze vetődött az otthonától. Vissza soha nem mehet. Arról alaposan gondoskodott, nem igaz?

Még csak azt sem tudta, kivel mérkőzik. Pusztán a véletlen vagy Isten akarata – ezúttal is hála érte! – sodorta útjába ezt a férfit, aki egy görbe kőris alatt ült a réten, fejét kezébe temetve, mintha a napfény súlya elviselhetetlenül nehezedne rá. Felnézett, és kihívást intézett Collumhoz, márpedig ki tesz ilyesmit manapság? Mintha csak a mesékből lépett volna elő. Akárki volt is ez a lovag, a régi iskola hívei közé tartozott.

A páncélja is ódivatú, mellvértje damaszkolt fekete acél, finom ezüst csigákkal és egy rózsával a közepén. Egy gazdag ember páncélja. Egy nemesé. Sisakjának csőrszerű, hegyes orra volt, és Collumhoz hasonlóan vergescut hordozott, a tapasztalatlan lovagok egyszerű, fehér pajzsát. Collum azért használta, mert valójában – mint azt megkísérelte elmagyarázni – egyelőre még egyáltalán nem volt lovag, nem tette le az esküket, de más okai is lehettek a vergescunak, mint például ha valaki megszégyenülése miatt el akarta rejteni kilétét. Sir Lancelot is olykor vergescut használt, máskülönben senki nem állt volna ki ellene.

Ugyan ez a férfi nem Lancelot volt, de ő is átkozottul jól küzdött. Igencsak tapasztalt. Collum magasabbra nőtt, ám a titokzatos lovag gyorsabban mozgott – alig látta mozdulni, aztán a csuklója – csatt! – elzsibbadt, és – peng! – lepattant páncélkesztyűjéről egy apró rögzítőszeg, mindörökre eltűnve a fűben. Ellenfele ügyesen Collum közelébe lépett, és bal kezével a csuklója után kapott, mire az ifjú kovácsfújtatóként zihálva hátraszökkent, azonban megbotlott. A férfi ekkor máris bedöfte kardját a résbe, ahol a karvértje nem illeszkedett tökéletesen, és lekanyarított egy élesen kunkorodó, fényes acélforgácsot.

Kihasználva előnyét, visszakézből lesújtott Collum fejére, hajszálnyival vétve csak el…

És ezzel hibázott. A lovag hagyta, hogy továbbvitt lendülete kicsit túlságosan is messzire sodorja. Fáradt volt, vagy csak elszámította magát, mindenesetre már nem tudta megállítani a csapást, és ezáltal kibillent egyensúlyából. Collum vére forrt a harci kórustól, ahogy ereje utolsó cseppjeivel előrerontott kesztyűs ökle nyomában és BAMM! a lovag sisakjának oldalára, majd még kétszer: BAMM! BAMM! Azzal át is jutott arra a másik helyre, ahol tömör, ragyogó acélistennek érezte magát, és semmi nem állhatott az útjába, különösen nem ez a puhány, tántorgó nyomorult az orra előtt! Collum fogást váltott a kardján, majd bevitt egy tiszta, magas, kétkezes vízszintes vágást, mire a lovag feje körbefordult, és a férfi háttal neki leroskadt a fűbe.

Sir Vergescu megpróbálta felemelni a kardját, ám ismét elejtette, mintha csak tündérek átkozták volna meg, hogy ezer fontot nyomjon. Collum engedélyezett magának egy pillanatot, hogy lihegve, csípőre tett kézzel előregörnyedjen. Verejték csípte a szemét, és csöpögött le az állán. Győzött? Tényleg győzött? A másik férfi csak ült ott előtte. Győzött.

Fél térdre rogyott, és sisakja tetejét a kardja keresztvasához szorította. A magasságos Úristennek legyen hála! Köszönöm, Uram, hogy megajándékoztad méltatlan szolgádat ezzel a kibaszottul káprázatos győzelemmel! Megküzdött egy brit lovaggal egy brit kaszálón, és győzött. Megtarthatja a drágalátos páncélját, egyelőre legalábbis. Sisakja sötétjében lovaghoz nem méltó könnyek csípték a szemét. Mélyen belül megvolt az ereje, amire mindig is vágyott, de amiben sosem hitt igazán. Istenigazából nem.

Tényleg lakozott benne erő? Nem aratott-e kicsit túl könnyen győzelmet? Collum elhessegette a kellemetlen gondolatot, és ismét feltápászkodott.

– Jó harc volt, uram – mondta. – Megadod magad? – Collum gael nyelven gondolkodott, az északi vidék nyelvén, de ez alkalommal a legválasztékosabb és legpontosabb, legrómaibb latint használta, ami csak telt tőle.

A férfi nem válaszolt. A csőrös madársisak kifejezéstelenül bámult fel rá. Kérdőn és kissé ostobán.

Ami azt illeti, most, hogy Collumnak alkalma nyílt egy alapos pillantást áldozni rá, feltűnt neki, hogy az idegen külleme furcsább, mint korábban vélte. Az arcát ugyan páncél rejtette el, de máskülönben sokat el is árult róla. A mellkasán a csinos, ezüst rózsa össze volt karcolva és firkálva, valaki egy szöggel vagy hegyes kővel eshetett neki. A lovag sisakjára, ahol egy hölgy kegyét jelző keszkenő lengedezett volna, száraz fűcsomót kötöttek.

A láncingen rozsdás csíkok jelezték, ahol a vért lemezei egymásra csúszva bent tartották a nedvességet. Sir Vergescu lakályos vára messze lehetett, ha létezett egyáltalán. Régóta róhatta már az utakat. Talán mégsem különbözött olyan sokban Collumtól.

Az ifjú lerázta páncélkesztyűjét, majd csupasz ujjaival ügyetlenkedett a tarkóján lévő csatokkal, mígnem letépte és a fűbe ejtette sisakját. A fénylő világ minden oldalról harsogón és maróan zölden ostromolta. Két kézzel hevesen megdörzsölte az arcát. A meleg nyári levegőt bámulatosan hűvösnek érezte. A győzelem mámora kezdett fakulni, és visszatért a hőség, az éhség és a szomjúság. Térde rogyadozott. Két napja nem evett.

Remélte, hogy a férfi nem sérült meg. Valójában alig várta, hogy cseveghessen vele. Átbeszélnék a harcot, szakmaian. Talán a másik tudja, hogy állnak a dolgok Camelotban. Talán még a Kerekasztal lovagját, Sir Bleoberyst is ismeri.

– Jó harc volt, uram – ismételte meg Collum. – Megadod magad?

– Baszd meg anyádat!

A férfi fáradt, rekedt hangon beszélt. Valahol egy erdei pacsirta énekelt: lű-lű-lű-lű-lű-tüít tüít tüít.

– Hogy mondja?

– Anyád. – Latintudása meglepően kifinomult volt. Sokkal jobb, mint Collumé. – Baszd. Meg.

Lehet, hogy mégsem fognak elcsevegni egymással.

– Ez otrombaság, uram. – Collum megköszörülte torkát. – Megint kérdem: most már megadod magad?

– Hát, ez attól függ – felelte a férfi –, hogy megbasztad-e már anyádat.

Láthatóan paprikás hangulatban volt. Kínos egy tapasztalatlan lovagocska ellen veszíteni. Isten a tudója, ő, Collum sem szívesen veszített volna. De hát nem is ő kezdeményezte a párbajt, nem igaz?

Talán mégis megsérült. Netán fájdalmai lehettek. Collum kinyújtotta a kezét, hogy felsegítse, a titokzatos lovag pedig kinyújtotta a sajátját… Aztán egy gyík fürgeségével elkapta Collum csuklóját, a másik kezével pedig előrántott egy vékony, sötét holmit az övén függő hüvelyből – egy misericord volt, egy vékony, keskeny penge, amelyet olyanra kovácsoltak, hogy könnyűszerrel beférkőzzön a vért lemezei közé –, és felfelé szúrt vele, az ifjú ágyékára.

Collum merő ösztöntől hajtva elfordította csípőjét, és a csapást ügyesen felfogta acélszoknyáján. Elkapta a férfi kést tartó kezét, majd egy szívverésnyi ideig remegve egymásnak feszültek. A lovag kirúgta Collum bokáját, és teljes súlyával fölé gördült. Collum elvesztette fogását a kést tartó kézen, és – Krisztus vérére! – páni félelmében tapogatózva épp időben kapta el újra, hogy megakadályozza a torka elmetszését.

Másik karjával átkarolta ellenfele vállát, és csípőjét megbillentve átgördítette magukat.

– Krisztus szegeire, állj! – Hangja hisztérikusan megbicsaklott. – Csak add meg magad!

Collum a saját kése után tapogatózott, és beszúrt vele a lovag sisakján lévő résen. A férfi úgy remegett, mint egy csapdába esett nyúl, Collum arcát karmolta, és vadul hányta-vetette a csípőjét. Aztán egyet köhintett, és mozdulatlanná vált.

A rovarok hangosan zümmögtek, mintha száraz magok zörögnének egy száraz borsóhüvelyben. Az aranyló vidéki napfény néma oszlopai lassan szénává perzselték a zöld mezei komócsint.

A lovag hanyatt feküdt a földön, mintha nagy magasságból zuhant volna oda.

Jézusom! Collum lihegve talpra kecmergett. A kutya úristenit! Te hitszegő lovag! Még sosem ölt embert ezelőtt. Isten legyen irgalmas mindkettőnkhöz!

A férfi egyet rúgott, aztán már nem mozdult. Csak egyik halsápadt keze volt fedetlen, amellyel a misericord után kapott. Kézfején barna szeplők és kiálló, kék erek látszottak. Sir Misericord nem épp ifjúkora hajnalát élte.

Most pedig halott volt. És miért? Semmiért. Egy játékért, amit senki kedvéért, egy üres mezőn játszott.

És belegondolva abba, hogy alig egynapi lovaglásra voltak Camelottól, és a nap egész Britanniát a lovagi erények arany fényében fürdette…

– Az Úr legyen irgalmas! – suttogta Collum. Egy órája még nem volt senki, aztán hős lett, most pedig gyilkos. Sokáig állt ott, nem tudta, meddig. Egy felhő vonult el a nap előtt. A két ló – a sajátja és a halott lovagé – közönyösen bámulták hosszú szempilláik alól.

Aztán Collum letérdelt, és borzongva kihúzta kését a férfi szemgödréből. Odament, ahol az elesett lovag pajzsa színével lefelé feküdt a csomós füvön, és lábával felfordította. Még mindig ki lehetett venni a sietősen felvitt fehér festék alatt a címert: azúr, három jogar és arany szarufázott mező.

Kettő

RÓMAI UTAK

KÉSŐ DÉLUTÁNRA JÁRT az idő. Collum továbblovagolt a hűvös júniusi esőben, derekát kihúzva bámult előre a párás messzeségbe. A cseppek levélről levélre csorogtak a fölötte összehajló lombokban, és csiklandósan befolytak a páncélja alá. Miért nem adta meg magát? Collum természetétől fogva problémamegoldó alkat volt, de ezt egyszerűen nem érte fel ép ésszel. Sem pedig ezt: miért harcolt és halt meg egy ilyen képzett és jól felszerelt lovag a semmi közepén? Egy hozzá hasonló senki ellen? Hiszen ő csak egy nagydarab, teljesen zöldfülű és harmatos ifjonc egy karddal, egy sose hallott szigetről a világ pereméről.

A mosatlan vászon sárgásszürkéjét idéző, alacsony égbolt sátorként borult fölé. A víz hűsítette arcát, mely égett a haldokló lovag karmolásai nyomán.

Maga a halál nem zaklatta fel Collumot. Az emberek pislákoló gyertyák voltak, mindig a kilobbanás küszöbén a kanyaró vagy a himlő vagy a gyerekágy vagy egy köhögés miatt. Éhen haltak, halálra fosták magukat, netán medvék és farkasok falták fel őket. De senkinek nem kellene úgy meghalnia, mint annak a férfinak. Az élet és halál közti küszöb veszedelmes volt, balszerencse övezte, és ő pőrén és védtelenül botlott át rajta, nem vették körül barátok vagy rokonok, sem pap, aki feloldozhatta és felkenhette volna. Egyedüli társasága a gyilkosa volt.

Mielőtt Collum továbblovagolt volna, eltemette a férfit – ennyit legalábbis megtehetett, ámbár a föld a gyökerektől és kövektől tömörnek bizonyult, így az ásáshoz kénytelen volt a halott férfi kardját használni, egy szép, keskeny pengét, kocsikerék formájú markolatgombbal, ezzel pedig tönkretette a fegyver élét. A görbe kőrisfa alatt helyezte nyugalomba a lovagot, és egy görbe ágra akasztotta fölé a pajzsát is. Szerencsétlen fa a kőris. Ami terményre az árnyéka vetül, az elsorvad. Collum nem tudta rábírni magát, hogy lehúzza a férfi szép páncélját, mint holmi hullarabló. Az idegen lovag azonban szíjra fűzve egy ezüstmedált viselt a nyakában, rajta különös szerkezet képével: göcsörtös fából készült, és csavart botra hasonlított, mint egy elgörbült sétapálca. A fém réginek látszott. Collum Szent Kristóf és Szent Lőrinc mellé fűzte. Medálból sosem lehet túl sok.

A lovag nyeregtáskájából elvett egy megbarnult almát és némi szárított marhahúst is. Sajnálom, barátom. Meg kellett volna adnod magadat. Egy örökkévalóságig kotorászott négykézláb a fűben a páncélja rögzítőszege után, de nem találta.

Aztán továbbindult Camelotba.

Nem tudta, mi történik majd, amikor odaér. Tizenhét évesen magas volt, istentelenül erős, lényegében mindkét kezével egyformán ügyes, és félelmetesen fürge, egy rakodómunkás vállával és egy aranyműves elegáns kezével. A legjobb harcos Mull szigetén, nemcsak most, de emberemlékezet óta.

Mull azonban nem a világklasszis lovagi tehetségek melegágya. Hideg, rögös vidék volt, zöld dombjairól ezüstös patakok csordogáltak le, csúcsaiba úgy akadtak bele az alacsony, fehér felhők, mint a gyapjú a tövisbozótba. Ha akadt egyáltalán jellegzetessége, valószínűleg az, hogy a Külső-szigetek közül ez volt a legesősebb, pedig szoros volt a verseny. A szél hevesen korbácsolta. Mélyébe jeges tavak hatoltak. Kietlen mezőin nagy, bozontos vörös tehenek és apró, barna, macskaszerű juhok kóboroltak.

Nem sok lovag kószált Mull rétjein. Collum nem találkozott méltó ellenféllel évek óta, amikor tizenhárom évesen legyőzte Dubh Hall lovagját, aki állítása szerint Arthur mellett harcolt Bedegraine-nál, a tizenegy király háborújában. Jó volt, de vajon elég jó-e? A Kerekasztal lovagjai csodaszámba mentek. Az Asztal arany karika volt, mely egyesítette ezt a széttört világot, és magához vonzotta Britannia és az azon túli vidékek legnagyobb harcosait: cornwalli Sir Tristramot, hiberniai Sir Marhaust, northgalisi Percivalt, Lancelotot Gasconyból és Palomidest még távolabbról, a messzi keleten fekvő Szarraszból vagy honnan a pokolból.

Ám ha Palomidesnek akadt hely, talán Collumnak is jut. Nem lehet furcsább, mint egy szaracén. Ráadásul egy cérnavékony kapcsolat is fűzte az Asztal világához Sir Bleoberys révén, aki állítólag a fivére feleségének a keresztapjának a másod-unokatestvére volt.

Hosszú utat kellett megtenni Camelotba. A kalandok elmesélve gyorsnak és izgalmasaknak tűntek, de amikor az ember beléjük csöppent, nagyon, nagyon lassan csordogáltak. Britanniáról nem léteztek térképek, ezért Collum a napot, a partot, a kocsisok útjait és idegenek útmutatását követte, akik közül néhányan ismeretlen nyelven szóltak, és mintha sosem láttak volna korábban páncélos férfit. Úgy bámulták, akárha földre pottyant, csillogó fémangyal volna.

Collum áthaladt az északi birodalmak csekmetjén: a Royaume Sauvage-on, amelynek viszálykodó királyai és királynői azt állították, hogy Zöldpajzsos Brutus révén az első brittől, trójai Brutustól származnak, keresztül Rhegheden, a Carmac nevű fiúkirály országán, majd Cambenic hercegségén, ahol Escant herceg uralkodott, kinek népét elűzték földjeikről a piktek, és ezért most egy kietlen és keserű félszigeten kénytelenek élni. Ezeknek a fejedelmeknek mind volt saját királysága, de mindannyian Arthur király, Britannia nagykirálya alatt számítottak csak uralkodónak. Arthur törvényei igazgatták őket, és az ő kegyéből ülhettek a trónjaikon.

Collum hosszú ideig, olykor napokig egy lélekkel sem találkozott. A világ hatalmas volt, emberek pedig kevesen akadtak. Mezőkön tért nyugovóra, köpenyébe csavarva, miközben a Tejút fölötte süvöltött a fekete égen. Süppedt utakon poroszkált végig, elszigetelt tanyák mellett, melyek kis, négyszögletes földjei sakktáblaként nyúltak el mindkét irányban. Több tavat került meg, mint amennyinek teremtését egy észszerű teremtőből kinézte volna. Megszámlálhatatlanul sok kutya ugatta meg. Minél délebbre jutott, annál zöldebb és bujább lett a táj.

De a legcsodálatosabb dolog Britanniában Róma volt.

Collum tudta, hogy Róma elméletileg háromszázötven éven át uralkodott Britanniában, ám a rómaiak személyesen sosem jutottak el a Külső-szigetekig. Rómát csak kis holmikon keresztül ismerte, apró-cseprő tárgyakból, üveggyöngyökből, császárok fejét ábrázoló érmékből. Egy távoli birodalom kóbor részecskéiből.

Itt, a déli vidékeken azonban Róma virágzott és építkezett, romjai – egy birodalom napszítta csontjai – mindenütt jelen voltak. Miután Collum Luguvaliumnál átkelt Hadrianus világot övező falán, egy pompás római úton találta magát, mely sima volt, domború, kövezett, és megdöbbentően egyenesen húzódott erdőkön, mocsarakon át, folyók és szakadékok fölött. Az ifjú összedőlt, eső koptatta mozaikokkal díszített villákba lesett be, amelyek körül terrakottacserepek hevertek a fűben. Omladozó akvaduktok, tető nélküli magtárak, kiszáradt fürdők mellett ment el, egész kiürült települések mellett, amelyeket lassan széthordtak a fosztogatók.

Mindez szívbe markolóan szomorú volt, mintha a mennyország törött építményét látta volna. A rómaiak hozták el Britanniába a civilizációt. Almát és körtét hoztak, meg üveget, csatornázást és finom kerámiákat. Elhozták Istent és az írott szót. Kereskedelmi utakat adtak Britanniának a szárazföldre és azon is túl, Indiába és Kínába. A rómaiak békét is hoztak magukkal. Előttük mindenki felebarátja torkát szorongatta.

Aztán távoli császáruk hazaszólította őket a tengerentúlra, és a fények kihunytak. A civilizáció titkai elvesztek és feledésbe merültek a megnyúló árnyak között. Az emberek visszaiszkoltak dombokon emelt régi erődjeikbe, bár alig emlékeztek rá, hogyan éljenek bennük. A magukra maradt légiókból törzsek lettek, az úr nélküli legátusokból hadurak. Britannia ismét sötét, civakodó és megosztott hellyé vált. Egy repedezett királysággá.

Ezen a királyságon lovagolt keresztül Arthur király, és akárhová ment, a nyomában visszatért a rend és a béke. Ő volt az utolsó fénysugár a sötétségben.

Collum erdei turbolyák virágfejét csapta le kardjával. Lóherét és sóskát rágcsált, hogy gyomra korgását elhallgattassa, és kardforgató keze tenyerén piszkálta a hámló bőrkeményedéseket. Az út mentén állt meg imádkozni. Letört egy vékony ágat egy fáról, és páncélja alá dugta kétségbeesett próbálkozásában, hogy megvakarja a hátát. Az aznapi események felett érzett irtózata fokról fokra az utazás unalmának adta át a helyét. Azzal vigasztalta magát, hogy a férfi csak egy gazfickó lehetett. A világ tele volt gazfickókkal, ők alkották a sötétséget, amelyet Arthur elűzött, és Collum – talán, remélhetőleg – ebben segít majd neki. Egy-két órára a világa megingott tengelyén, mert a réten történtek valami gonosznál is mélyebb káoszról árulkodtak, melytől a lelke ösztönösen visszariadt – de most már kezdte visszanyerni a lélekjelenlétét. Találkozott az úton egy bárdolatlan lovaggal, megküzdöttek, és ő megölte, ahogy a Kerekasztal bármely lovagja megtette volna. Ahogy Isten akarta. És Isten megbocsát neki.

Jó történet volt, máris jobban érezte magát tőle. A történetek hasznosak voltak, elsimították a világ hiányosságait és éleit. Nem volt itt semmiféle nagy rejtély, vagy ha mégis, nincs szükség arra, hogy ő megfejtse. Ha pedig ez még nem a teljes történet, nos hát, nem ez lesz az egyetlen hazugság, amit elmesél, mihelyt Camelotba ér.

COLLUM ABBÓL TUDTA, hogy egy településhez közeledik, hogy a fák alatt már nem voltak lehullott ágak. A helyiek mindet összegyűjtötték tűzifának. Magát a falut naplementekor érte el. Gazos kertek és favázas vályogházak kuszaságát látta maga körül, mintha egy óriás eldobott kockái lettek volna. Kocsma is akadt, egy zömök, tisztességes épület boltíves ajtónyílással és két félholdat ábrázoló cégérrel.

Egy részeg hevert ájultan a kinti füvön, egy valóságos behemót, akinek mocskos tunikája feltűrődött fehér hasán. Egy csapatnyi gyerek sárral dobálta.

– Hé! Hagyjátok abba!

Collum megrovón fordult feléjük. A gyerekek összenéztek, és együttesen arra a megállapításra jutottak – mint kiderült, helyesen –, hogy valójában nem fogja megkergetni őket, ezért folytatták a részeg fickó dobálását.

Collum nem hitte, hogy lenne elég pénze egy ágyra éjszakára, de azért az udvarban hagyta a lovát, és bebújt az ivóba. A kocsmáros, egy középkorú férfi lángolóan vörös hajjal és egy börtönőr vaskemény arcával felhúzta az orrát az idegen északi kiejtése hallatán, de tájékoztatta, hogy a falut, ahová érkezett, Ditchley-nek hívják, Logres királyságában áll, és Camelot alig tíz mérföldre esik innen délkeletre. Kövesse a Brass folyót és a többi hasonlóan naiv, reményteli ifjú nyomait.

Tíz mérföld. Annyi idő után másnap végre felvirrad a nagy nap. Collum nagylelkű gesztussal átnyújtotta az eddigi élete során megtakarított pénze negyedét egy ágyért és kosztért cserébe. Korábban még sosem szállt meg fogadóban, de szüksége volt egy jó alvásra, és végtére is, ha a dolgok jól sülnek el, ha helyet nyer magának, soha többet nem kell aggódnia a pénz miatt. A fogadós állával egy zöld ruhás nő felé biccentett, aki a padlót súrolta.

– Vigyázz azzal ott, igazi vadmacska.

A nő rákacsintott.

Collum odafent kihasználta az alkalmat, és a héten először megszabadult a vértezetétől. Akár egy fémpáncélját óvatosan levedlő homár, egyesével levette mind a harminchét darabot, melyek mindegyikének saját zsanérjai, szegecsei, csatjai és zsinórjai voltak, és az ágyra halmozta őket. Akadt néhány pótlólag hozzáadott darab, amely nem igazán illett a többihez – a jobb felső lábszárvért vagy a bal felkarvért, mely most már össze volt karistolva –, de nem sok. (És most már az a rögzítőszeg is hiányzott, az ördög vinné el.) Collum egy kis kalapácsot és egy fémráspolyt hordott magával, hogy kikalapálja a horpadásokat, és lesimítsa a sorjákat és a karcokat. Minden egyes darab belső oldalára a készítő jele és Brescia nőstény oroszlánja volt vésve. Britanniában nem sok tisztességes páncélkovács akadt.

Minden darabot megszárogatott, és ásványi olajat dörzsölt belé. Ha az ember túl sokáig halogatta, mint a megboldogult Sir Arany Szarufa, berozsdálltak, és akkor egy hordónyi homokban kellett őket megforgatni, hogy tisztára legyenek súrolva. A kardját is megtisztította és beolajozta, mert a gyilkos pengék meglepően érzékenyek voltak. Már az nyomot hagyott rajtuk, ha valaki puszta kézzel érintette meg őket, azok pedig könnyen rozsdafoltokká váltak. Amikor végzett, kibontotta a haját – a legtöbb lovaghoz hasonlóan vállig érőn hordta, és kiegészítő párnázásként feltűzte a sisak alatt. Egy mosdótálban megmosta mocskos kezét, lábát és arcát. Aztán, mikor már majdnem ismét embernek érezte magát, lement a lépcsőn.

A zöld ruhás nő egy kupa sört és borban főtt hagymás bárányragut tett le elé, ami után Collum sokáig nem tudott gondolni semmi másra. Addig evett, míg a gyomra is belefájdult. Nyirkos gúnyája gőzölgött a melegben. Jóllakott, biztonságban volt, és már majdnem odaért.

A nap lenyugodott, és a kocsmáros életre ösztökélte a tüzet. Két vendéggel és a nővel vitatkozott azon, hogy a kinti árokban heverő nagydarab részeget vajon eltávolítsák-e, és ha igen, ki tegye meg, és hogyan, tekintve, milyen hatalmas és ittas. Collum figyelmét nem kerülte el, hogy a nő merészen és szégyentelenül őt méregeti. Az embereket mindig érdekelték a páncélos férfiak. A nő mondott valamit, mire a többiek felnevettek. A haját sokkal rövidebbre nyírta, mint amit Collum nőkön látott. Talán tetves. Vagy itt lenyírják az ember haját házasságtörésért. Vagy keresztet borotválnak az ember fejére őrület ellen.

Elfordult, úgy döntött, jobb, ha az este további részében nem foglalkozik a nővel, ám ő váratlanul leült vele szemben.

– Lovag vagy?

Nehéz volt kifürkészni a korát. Szeme különösen halványszürke volt.

– Még nem.

– Mondtam nekik, hogy egy igazi lovag nem szállna meg egy ilyen pöcegödörben. Honnét jöttél?

– A Külső-szigetekről. – Meg kellett köszörülnie a torkát. Kijött a társalgási gyakorlatból, ámbár eleve nem sok gyakorlata volt benne. – És te?

– Helyi lány vagyok. – Megnyerő, féloldalas mosolya volt, a furcsa kiejtése viszont egyáltalán nem hangzott helyinek. – Mi történt az arcoddal?

– Csatát vesztettem egy galagonyabokorral szemben.

A nő horkantva nevetett.

– Amikor lovag leszel, nem fogják engedni, hogy így hazudj. Mi ez?

Olyan váratlanul nyúlt át az asztal fölött, hogy Collum összerezzent. A halott lovag ezüstmedálját vette a kezébe.

– Egy medál.

– Látom, hogy az. – A nő a tenyerében latolgatta a súlyát. – Hol szerezted?

Collum korábban már eltökélte, hogy soha senkinek nem fogja elárulni, mi történt. Sőt mi több, határozott szándéka volt vizet inni, felmenni és olyan jól kialudni magát, mint még soha életében. Most mégis azon kapta magát, hogy mindent kitálal: a kihívást, a harcot, a csúf szavakat és a csúf befejezést. Az egész csak úgy kibucskázott belőle, mintha a nő legjobb és legrégibb barátja volna.

– Sötét idők – mondta a nő. – Remélem, eltemetted.

– Igen.

– Nem lehet csak úgy otthagyni egy tetemet. A szellemek megszállják. Vagy akár a baglyok.

– Ühüm.

– Nem mászkálhat egy bagoly egy lovag testében.

Collum egyetértett abban, hogy egyáltalán nem lenne jó, ha baglyok mászkálnának lovagok testében.

– A címere szarufázott volt, három aranyjogarral – mesélte. – Ismered?

A nő vállat vont.

– Nem bírom követni ezeket.

– Egyvalami zavar engem nagyon. – Az ifjú a tűzbe bámult. Sört rendelt, mert olyasminek tűnt, amit egy lovag tenne, de nem volt hozzászokva, és most kóválygott a feje. – Nem hiszem, hogy az a lovag megpróbált megölni. Inkább mintha magát próbálta volna megöletni. Azt hiszem, meg akart halni.

A nő az ajkán dobolt az ujjával, nagy szeme csillogott.

– Minden állat közül csak az ember képes olyan mélységes kétségbeesésre, amit nincs ereje elviselni.

– Isten nem küldött volna rá többet, mint amit el bír viselni.

– Úgy találom, a te istened igen derűlátó, ha arról van szó, mennyit képesek az emberek elviselni. Tudsz olvasni?

A te istened. Tehát pogány. Collum úgy érezte, ezt a beszélgetést elkezdte valakivel, és most valaki egészen mással folytatja, aki sokszorosan eszesebb nála.

– Tudok olvasni.

– Csak latint? Vagy ismered a beith-luis-nint?

– Csak latint.

A beith-luis-nin az oghamot jelentette, a druidák régi írását. Még több pogányság. Minden egyes betű egy-egy fát jelképezett: a beith nyírfa volt, a luis berkenye, a nin kőris vagy valami hasonló. Mullon az öregek bűntudatot keltettek abban, aki nem tanulta meg. Ahogy Collum. Ő jó keresztény volt, csakúgy, mint Arthur király.

De nem tehetett róla: azt akarta, hogy ez a nő kedvelje őt. Volt benne valami szörnyen izgalmas – a gyorsan vágó esze, a mosolya, a csodálatosan figyelmes pillantása…

– Figyelj rám, Collum! – csettintett a nő ujjaival az orra alatt. – Holnap Camelotba indulsz, igaz?

Egy hatalmas, szivárványló bogár szállt le a vállára, majd röppent el ismét, olyan fürgén, hogy Collum nem volt benne biztos, valóban látta-e. Hideg szagot érzett, téli erdőhöz hasonlót.

– Abban reménykedem…

– Hát persze hogy reménykedsz. Nos, nem tudlak megakadályozni. Legalább képes vagy forgatni a pengét. Vagy ha másra nem, szemen szúrni vele valakit. – Ugyanolyan hirtelen, mint ahogyan leült, felállt. Akármilyen játékot is játszottak ők ketten, a nő megunta. – Csak ne vesztegess több időt, így is elkéstél. A kard a tengerben, és az utolsó hajó is elhajózott.

– Nem tudom, ez mit jelent – motyogta Collum ostobán.

– Tudom, hogy nem tudod. Azért mondom most el, hogy amikor rájössz, tudjad, hogy én tudtam.

Levette a felsőruháját, és az asztalra dobta.

– Elmegyek – kiáltotta a kocsmárosnak.

Azzal kisétált az éjszakába. Collum a nyitott ajtót bámulta.

Úgy vélte, már-már hagyomány, hogy a hozzá hasonló kóbor lovagok titokzatos hajadonokkal találkozzanak. Bár a mesékben többnyire hosszabb volt a hajuk. Mit is mondott a tengerben lévő kardról? És volt valami más is, valami fontos, amit Collum abban a pillanatban elfelejtett, hogy a nő kimondta. Belekortyolt savanyú sörébe. A nő azok közé a tündöklő emberek közé tartozott, akik mintha egy sokkal érdekesebb történet részei lettek volna, mint ő, Collum, és amikor elment, magával vitte a mesét, és őt hátrahagyta a sivár margón. A nő, a hajadon volt a hős, és ő a hamarosan félredobandó és elfeledendő ellentéte. A nő hátrahagyott ruhájának durva anyagát morzsolgatta ujjai között. Figyelj rám, Collum!

De épp ez az. Hirtelen kihúzta magát. Nem árulta el a nőnek a nevét.

A pad zörögve felborult, amikor felpattant, és háromnegyedrészt részegen kirohant az udvarra. A kocsma zajai, fénye és melege semmivé töpörödtek. Sehol nem látta a nőt. Kiszaladt a nedves útra.

Tanácstalanul habozott, aztán találomra irányt választott, és sietősen gyalogolni kezdett, elhaladt egy baljósan magasló csűr, egy kút, egy széttaposott hagymák és káposzták szőnyegével borított piactér mellett. Az otthonos kocsma elmaradt mögötte. Megfeledkezett Camelotról, most mintha csakis az számítana, hogy megtalálja-e a rövid hajú nőt, és meghallgatja-e az üzenetét, amit neki szánt. A kaland felkereste őt, ő pedig bolond módra hagyta elillanni!

Az eső ismét rázendített. Az út elhagyta a házakat, és két keréknyomra apadt, melyek közét felverte a magas, zöld fű. Nyeszlett nyúl ugrándozott nyugodtan az úton. Rovarok zirregtek és cirpeltek az éjszakában. Talán hibát követett el. Talán egy varázslónővel találkozott, aki azért csalta ide ki, hogy csúfságot kövessen el rajta. Bizsergett a tarkója. A világ ismét kezdett szétesni, ahogy a lovagnál is történt, épp akkor, amikor majdnem sikerült ismét összerendeznie. Miért nem volt képes egyben maradni?

A nő talán tündér volt. Collum megtorpant. Ez az egész tündércsínynek érződött. Elmormolt orra alatt egy szitkot, és megveregette a combját, de a kardja a kocsmában maradt. Ostoba tökfej. Megérintette a medáljait – ám a nő is hozzájuk ért, szóval akkor most el voltak átkozva? A tündérek szerették a mulatságot, viszont nem játszottak szelíden, és nem érdekelte őket, hogy a játékszereik összetörnek. Egykor istenek voltak, akik Krisztus érkezésével összezsugorodtak és kifakultak, most pedig a dombok üregeiben és a dolgok peremén ólálkodtak, olyan zugokban, amelyekről mintha még Isten is megfeledkezett volna, máskülönben megszabadul tőlük. Saját világuk volt, a Másvilág, és ha az ember rosszul lépett, egy elvékonyodott folton áteshetett, hogy száz évre fogollyá váljon…

Idegesen toporgott. Vékonynak érzi vajon a talajt? Az istenfáját, mekkora tökkelütött! Épp, amikor már majdnem célba ért.

– Kérünk téged, Úristen, öntsd lelkünkbe szent kegyelmedet… – suttogta. Rögvest le kellett volna feküdnie. Erősen megesküdött, hogy ha ezt túléli, amennyiben lehetősége adódik választani, élete végéig az ágyat választja majd.

Kótyagos fejjel leguggolt a fűbe, és még egy sort imádkozott Istenhez. Talán elunják, és békén hagyják. Milyen ingatag ez a világ, gondolta, milyen könnyű akár még a legjobb – vagy legalábbis viszonylag jó – szándékok megléte esetén is letévedni az egyenes ösvényről. A másnapra gondolt. Ha Camelotban nem nyer helyet, akkor továbbmegy. Esetleg Astolatba – hallotta, hogy az ottani herceg férfiakat toboroz. Ha ott sem kell, akkor Londiniumban próbál szerencsét. Vagy ha nem Londiniumban, akkor Rhydychenben, Norholtban, Caer Loyw-ban, Aqua Sulisban. Olyan városokba indul, amelyeket még sosem látott, hogy felesküdjön egy olyan úrnak, akivel még nem találkozott, érte harcoljon, érte öljön és érte haljon. Ebben nem volt semmi szokatlan, több ezren cselekedtek hasonlóképpen, hozzá hasonló birtok és hűbérúr nélküli lovagok. Mégis: milyen különös, hogy ez lesz az élete.

Ám elébb Camelot. Nem kell lovagnak lennie, megelégszik azzal, hogy fegyverhordozó vagy akár szolga legyen. Bármit megtenne, csak engedjék, hogy maradjon, bármit! A konyhában is dolgozna, mint Gareth Beaumaynes…

Lépés csikordult mögötte az úton. Egy pillanatra úrrá lett rajta a mélységes iszonyat, hogy a hitszegő lovag az, aki nyughatatlanul, bagolytól megszállva visszatért, hogy bosszút vegyen…

De nem ő volt. Csak a nagydarab részeg fickó, aki korábban a kocsma előtti füvön feküdt.

– ’Estét, barátom.

Magas volt, még Collumnál is magasabb, és híján egy kéznek: ingujját egy darab zsineggel kötötte el. Régi seb lehetett. Hogyan került ilyen messzire? Ám Collum sem járt messze. Az ázott úton üldögélt a kocsma előtt, pont, ahonnan elindult. Az egész csak valami furfang lehetett.

– ’Estét – nyögte ki Collum.

– Te északról jöttél.

– Mullról. – A kiejtése senkit nem csapott be.

– Az egy sziget.

– Egy sziget bizony. – Az ifjú feltápászkodott. Ülepe átnedvesedett a hideg sártól. Egyszeriben roppant fáradtság vett erőt rajta.

– És mi szél hozott egészen idáig?

– Camelotba tartok.

– Camelotba? Hah! – A férfi ezt nagyon mulatságosnak találta. Mintha Collum lenne a mocskos, lealjasodott részeg kettejük közül.

– Igen, Camelotba – ismételte Collum, hősies erőfeszítést téve, hogy férfiasan nemtörődömnek tűnjön. – Egy lovagot keresek, a neve Sir Bleoberys.

– Ó, akkor már elkéstél. – A tagbaszakadt részeg még egy keveset kuncogott, majd megcsóválta a fejét. – A vén Bőrbenhisz már odavan. Rég oda!

Megfordult, és tovább röhögcsélve elsétált, hogy szórakoztatóbb időtöltést keressen.

– Camelot – motyogta. – Édes jó Krisztusom. Ahhoz már késő. Eredj haza!

Szavai megdermesztették Collumot, ahogyan a kis állatok válnak szoborrá egy földrengés előtt. Az eső mostanra elállt, az ég kitisztult, és fényes csillagok rajzottak odafent. A földek és kertek, megrészegedve az esőtől, fehér ködöt leheltek a holdfényben.

A holdfény valami mást is megmutatott neki: csontfehér galócák tökéletesen kerek boszorkánygyűrűjében állt.

Három

EGY IFJÚ LOVAG

MÁSNAP COLLUM BELOVAGOLT CAMELOTBA.

Nem aludt valami jól. Egész úton idefelé arról ábrándozott, hogy egy kocsmában tölti az éjszakát, egy valódi ágyban, de amikor végül benne feküdt – egy Garlotból való vándor kötélfonó mellett –, a zsákot mintha tűkkel tömték volna tele, és nem tudta gondolatait elcsitítani az alváshoz. Először is ott volt a goromba lovaggal megesett szerencsétlenség. Aztán az eszes tündérnő a kocsmában, majd a részeg óriás, aki azt mondta, hogy Bleoberys odaveszett. Egyik sem jelentett semmit, vagyis nem kellett volna semmit jelentenie, de az éjszaka Másvilágában a dolgok hajlamosak olyasmit jelenteni, amit nem lenne szabad. És a fogadó sötétjében fekvő Collum számára ezek azt jelentették, hogy valami baj történt ott, ahol nem lehetett baj, ahol fontos volt számára, hogy ne legyen baj. Camelotban, a világ szívének szívében valami nem volt rendjén.

Mire a nap felkelt, a kedélye is kihűlt, és komor eltökéltséggé szilárdult. Felkeltette a kocsmáros lányát – aki egyáltalán nem emlékezett semmilyen zöld ruhás, rövid, barna hajú nőre, nem látta, és nem is hallott róla –, fogta egy árpacipó csücskét, és útnak indult, épp, mikor a nap ragacsosan elvált a világ peremétől, és melegíteni kezdte a gőzölgő réteket.

Miközben lovagolt, ütemesen mondogatta az orra alatt: „Vár rám Camelot… vár rám Camelot, vár, vár, vár rám Camelot.” Így van, ez élete legjobb napja. Ok nélkül hajszolta a lovát. Álla merev volt, mint a cement. Úgy érezte, ha nem siet, lemarad. Mindennek vége lesz, Camelot egy kupac törmelékké omlik, mielőtt odaérne. Így is elkéstél, mondta a rövid hajú nő. Már késő, visszhangozta a részeg óriás. Eredj haza! De hát ez badarság. Camelot örök. Collum mosolyt erőltetett kialvatlanságtól püffedt arcára. Itt volt az idő. Ma így vagy úgy, de eldől a jövője.

Bár, ha kíméletlenül őszinte kívánt lenni magával, inkább amúgy fog dőlni. Megveszekedetten kerülte ugyan ezt a gondolatot, ám nagyon is elképzelhető volt, hogy a királyság legnagyobbjai előtt visel majd el nyilvános megaláztatást.

Nem az jelentette a gondot, hogy még nem volt lovag. Azt könnyen meg lehetett magyarázni. Ha bárki kérdezte volna, csak azt mondja, hogy lovaggá akarták avatni – sőt, könyörögtek a nemes kiváltságért, hogy felavathassák! –, de hajthatatlanul nem engedte, hogy Arthur királyénál alacsonyabb rangú kéz üsse lovaggá. A gond az volt, hogy bár elméletben a Kerekasztal körüli helyet erényesség, lovagiasság és fegyverforgatásban való jártasság útján lehetett elnyerni, valójában az Asztal összes lovagja nemesen született, és a legtöbbjük ilyen vagy olyan királyi családok sarja volt. Még ha maguk közé is engedtek valami szerényebb fáról szakadt lovagot, utána óhatatlanul kiderült, hogy – minő meglepetés! – mindvégig nemesi vér csörgedezett az ereiben, csak erről senki nem tudott. Mint Sir Gingalin, Le Bel Inconnu, akiről kisült, hogy Gawain fia. Vagy Percival, akit olyan elszigeteltségben neveltek, hogy nemhogy azt nem tudta, mi fán terem egy lovag, de azt sem, hogy ki az apja. (Az apja Pellinore király volt.)

Collum azonban nem árult zsákbamacskát. Apja gyapjúkereskedő volt, és bár lovagi címre jelölték, ez csak a lehető leggyakorlatiasabb értelemben volt igaz. Továbbá az apja nem is az igazi apja volt. Az anyja balkézről szülte egy halásznak, aki tengerbe veszett még az ő születése előtt, vagyis Collum nem egyszerűen közrendű, de közönséges fattyú is, akinek semmi keresnivalója Camelotban a Kerekasztal körül. Tudta mindezt, és mégis eljött. Képtelen volt megállni, mintha vágyott volna a megaláztatásra, mintha elfajzott vágy hajtotta volna, hogy lássa az ország legnagyobbjait, és egyszer s mindenkorra bebizonyítsa magának, nekik és az egész világnak, hogy mennyire méltatlan is a megtiszteltetésre.

Az egész balsorsú ügy Alasdairrel, Mull urával kezdődött, aki egykor Mull lairdja volt, de miután Arthur a faltól északra vezette hódító hadait, a helyi klánvezetést a déli arisztokrácia mintájára átformálták. A henye, haszontalan Alasdair nagy tartozásokat halmozott fel különféle pénzkölcsönzőknél, aranyműveseknél, borkereskedőknél, szélhámosoknál és szerencsejátékos cimboráknál. Ezek a tartozások elképesztő, negyvenöt fontos summát tettek ki.

Collum mostohaapja, Peadar nem volt nemes, de szegény vagy ostoba sem. Valahogyan meg kellett szabadulnia fattyú mostohafiától, aki nem örökölhette meg az üzletét, ezért Lord Alasdair házába, Dubh Hallba küldte Collumot, ahol Alasdair megígérte, hogy kitaníttatja lovagnak, cserében Peadar rendszeres, havi részletekben eleget fizet neki ahhoz, hogy törleszteni tudja tekintélyes tartozását. Az uraság szemszögéből nézve a világ legnagyobb ajándékát adta a fiúnak.

Dubh Hall a birtok mélyén állt, mérföldekre Mull egyetlen valamirevaló városkájának saras utcáitól, viszont nem volt rettenetes hely ahhoz, hogy egy kisfiú felcseperedjen. Ugyan huzatos volt, beázott, és örökös háborút vívtak benne a nyirkossággal, de a közepén egy erős, kétfalú, mindig meleg kőkémény magasodott, amely még a római időkben épült – egy mező közepén találtak rá, ahogy magában állt, és köré építették a birtokot. Az egyik kövére egy széttárt lábú, pucér nő elnagyolt képmását faragták, és a házban lakó többi fiú gyakran tréfálkozott vele, azonban az idősebb szolgák, elmenvén mellette, mindig megérintették, hogy szerencsét hozzon.

Collum is megérintette. De neki nem hozott szerencsét.

Hamar rájött, hogy Lord Alasdairnek nem áll szándékában képezni vagy oktatni őt. Egyáltalán nem érdekelte a fiú, csak mint bűnbak, akire rázúdíthatta élete számos megaláztatása felett érzett haragját. Ezek közé tartozott Arthur király általi leigázása (valamiféle aljas déli cselnek köszönhetően), és hogy kénytelen volt egy kereskedőtől kikönyörögni, hogy váltsa ki a nemesi címét a zálogból. Senki nem szólhatott Collumhoz. Mások levetett gönceiben járt. Anyátlan fiúként – hároméves korában vesztette el az anyját – mindig szerette az otthonos, meleg zugokat, de most a szolgákkal együtt aludt a huzatos, dongatetős nagyteremben egy padlóra terített vékony szalmazsákon, fahasábbal párna gyanánt. Folyton hallotta maga körül az idegen felnőtteket, amint szipognak, forgolódnak, motyognak, szellentenek és olykor – bár ezt maga számára sem akarta bevallani – üzekednek.

Alasdair a legkisebb kihágásért is megverte és megkorbácsolta Collumot. Felküldte a kéménybe, hogy söpörje ki a kormot, és ott majdnem megfulladt. Dubh Hallban akadtak más, kegyetlenkedésre hajlamos felnőttek is, a várúr pedig felbiztatta őket. Volt egy pék, aki gyertya fölé tartotta Collum kezét, miután a hamuba ejtett egy vekni kenyeret, és egy káplán, aki látszólag ok nélkül belenyomta a fejét egy vödör vízbe. Éjszakára kizárták a házból, és lerúgták a lépcsőn – az egyik alkalommal eltört az egyik lába, és aztán rosszul forrt össze, így mindörökre rövidebb lett, mint a másik. Egyszer valaki lúgot szórt a takarójára.

És az még csak nem is a legrosszabb volt, amit az ágyában talált. Dubh Hallban akadtak férfiak, akiknek nem voltak fenntartásaik azzal szemben, hogy kihasználjanak egy formás, hatalommal bíró védelmező nélküli fiút, aki nem csaphatott zűrt vagy vádaskodhatott nyakra-főre.

Csak arra tudott gondolni, hogy mindez valamiképpen az ő hibája. Valami baj van vele, és ez csupán az, amit megérdemelt. Egyszer sem állt ellen, bár amikor kint aludt, néha azért imádkozott, nehogy felébredjen. Még csak nem is álmodott a szabadságról, a lázadásról vagy a bosszúról. Épp annyira megvetette magát, amennyire mások vetették meg őt. Collum a nyomorúság sötét tengerének fenekén dolgozott, evett és aludt, fejét leszegve, elveszve a mélységben, ahol nem érhette el semmi fény. Úgy érezte, mindennek a súlya összenyomja. Conall atya acediának nevezte ezt a kedvetlen kétségbeesést, és azt mondta Collumnak, hogy ez bűn. Ha az volt, akkor Collum vétkezett, és nem tudta abbahagyni.

Egyedüli menedéke a kovácsműhely volt, egy védett búvóhely, ahová olykor bevackolta magát, amikor odakint hidegre fordult az idő, esett vagy havazott. A kovács még nappal is besötétített. Azt mondta, azért, hogy lássa a fém hevét. Collum a sarokban ülve, a térdét átölelve és előre-hátra hintázva démonnak képzelte a kohót – a tűz volt az ördögi agy, amely vörösen izzó gondolatokkal gyötörte. Nézte a kőpadlón szétpattanó szikrákat, és követte sorsukat, amint dacosan felragyogtak, majd egyesével kihunytak. Ahogyan az apja szikrája, majd az anyjáé. És ahogyan egy napon a saját szikrája is fog.

A kovács Caerleonból jött Dubh Hallba, olyan okokból, amelyeket semmi szín alatt nem akart bővebben kifejteni, és történetek tárházát hozta magával a Kerekasztal lovagjairól, amiket szeretett munka közben elmesélni. Mullon a legtöbben az aljas déliek propagandájaként hessentették félre ezeket az elbeszéléseket, de a kovács Collumban elbűvölt közönségre lelt.

A Kerekasztal lovagjait hozzá hasonlóan megvetették és átkozták az emberek, de tőle eltérően őket ez nem rendítette meg. Túl messze voltak, és túl erősek. Egy ősi aranyból kovácsolt, erőben, szeretetben és bajtársiasságban bővelkedő, meleg és biztonságos világban éltek, ahol ugyan nagy volt a gonoszság, ám a jóság nagyobb, ahol Isten mindig figyelt, és még a szomorúság is nemes és szép volt. A fiú is ebben a világban vágyott élni. Ők voltak az övéi. Csak azután akart lovag lenni, hogy hallotta ezeket a történeteket.

Ez kereszténységet is jelentett, bár Jézus Mullon talán még Collumnál is kevésbé volt népszerű. A jó gaelek nem bíztak Jézusban, akit a dél bűzét árasztó jövevénynek tartottak. Arthur király azonban szerette Jézust és az Urat, ezért aztán Collum is eltökélte, hogy szeretni és imádni fogja mindkettőt, még ha ezért át is kellett eveznie egy keskeny, jeges vizű szoroson egy Mull melletti aprócska szigetre, amin egy kolostor állt. A miséket az élénk, hajlott hátú Conall atya celebrálta. A többi, maroknyi templomlátogató főként a pletykák kedvéért járt oda – melyeket mise alatt, Conall atya kitartó tiltakozása ellenére csereberéltek egymás között –, és hogy összegyűjtsék az általa kiosztott varázskenyér darabkáit, amelyekről köztudomású volt, hogy szerencsét hoznak.

A kémény kövétől eltérően a varázskenyér vagy valami más valóban szerencsét hozott Collumnak. Egy áprilisi, szokatlanul meleg reggelen, két évvel azután, hogy Dubh Hallba érkezett, úgy esett, hogy Collumnak csodával határos módon nem akadt semmi dolga. Már megtisztította a többi fiú cipőjét. Már kihessegették a konyhából és az istállóból. Senkinek nem volt rá szüksége sehol. Így aztán a gyakorlóudvarra tévedt.

Collum látta ott a többi fiút, akik kardokkal gyakorlatoztak. Hárman voltak, Alasdair fia, Marcas és két, más szigetekről származó nevelt kölyök. Először csak figyelt. Senki nem nézett rá. A fiúk nem egymás ellen harcoltak, csak az elvakkantott parancsokra vágták és szurkálták a levegőt. A marsall egy karcsú, sötét bőrű frank volt, akiben ránézésre nem kevés észak-afrikai vér csörgedezhetett.

Ezt ígérték Collumnak. Ezért küldték ide. Már majdnem elfelejtette. A fiúk vörös arccal izzadtak ormótlan, bélelt ruháikban. A hőségre panaszkodtak. Amikor megálltak pihenni, Collum megköszörülte a torkát, és megszólalt. Mintha valaki más szólt volna a szájával, de nem tudta, hogyan vagy kicsoda. Mint a mesékben szereplő csodák – egy sötét vízből kiemelkedő kard.

– Most már elkezdhetem a képzésemet?

A fiúk nevetésben törtek ki. A marsall félig leeresztett szemhéja alól Collumra nézett: rongyos, szánalmasan sovány és fésületlen gyerek, sebbel koszos arcán.

– Ma nem, fiú.

– Akkor mikor?

– Honnan a pokolból tudjam? Vesd fel Lord Alasdairnek!

– Ő nem mondja meg. – Collum arca égett, ám nem hagyta annyiban. – Megígérte az apámnak!

Rájött, hogy nem bír „mostohaapát” mondani.

– Egy úr mindig megtartja a szavát, de addig is nekem semmi közöm hozzá.

Collumnak minden ösztöne azt súgta, hogy oldalogjon el a kovácsműhelybe. Azonban valahol a lelke mélyén, ahová ő sem látott be, a türelme végére ért. Addig várt és szenvedett, ameddig tudott. Mintha az eke egy eltemetett kőbe ütközött volna a szántón, és a penge titkos, láthatatlan szikrát csiholva egyszer csak megakadt volna.

Odalépett a legközelebbi fiúhoz, egy tágra nyílt szemű, elálló fülű gyerekhez, akinek nem tudta a nevét sem, és kirántotta kezéből a kardot. A fiú annyira meglepődött, hogy ellen sem állt.

A többiek vigyorogva hujjogattak. Ez jónak ígérkezett.

Collum meg sem hallotta őket. A kezében tartott kardot bámulta. Megfordította, és megragadta a markolatát. Még sosem volt kezében kard. Ágak, seprűnyelek és mindenféle képzeletbeli kardok igen, de igazi egy sem.

Csakhogy ez sem volt igazi, mindössze egy fa gyakorlókard – fédernek nevezték. Meglepően nehéznek bizonyult, és később megtudta, hogy ólommal súlyozták, hogy nehezebb legyen. Collum azonban így is úgy érezte, mintha magának Jupiternek a markából ragadott volna el egy villámot. Szédítő, felemelő érzés lett úrrá rajta, mintha egyetlen dicsőséges szökelléssel felszáguldana acediaóceánja fenekéről, a fekete mélységből egészen a napfényes felszínre. A nyomasztó súly eltűnt, minden szín visszanyerte élénkségét, és tüdejébe szívta az édes levegőt. Mintha egy borzalmas álomból ébredt volna.

Az elálló fülű fiú megpróbálta visszaszerezni a kardját, de Collum még nem engedte el. Hátratáncolt, hogy a másik ne érje el. Az elálló fülű ekkor elkövette azt a hibát, amit a legtöbb fiú és férfi egy ökölharcban elkövet, vagyis hátradőlt, hogy egy nagyot behúzzon, így aztán Collum jó előre látta, mire készül. Mielőtt az ütés célba ért volna, halántékon kólintotta a fiút, majd szabad kezével gyorsan megbökte a szemét. Az elálló fülű az arca elé kapta a kezét. Collum még háromszor képen ütötte a réseken át, majd tökön rúgta.

A fiú nem volt gyenge vagy gyáva. Csak az a balszerencse érte, hogy éppen útban volt, amikor Collum felfedezte, mi az az egyetlen dolog az életben, amiben tehetséges.

Most Marcas és a másik nevelt gyerek közeledett, két marokra fogva kardjukat maguk előtt. Kétszeres fölényben voltak, de Collum ösztönösen megértette, hogy ebben a helyzetben több előnnyel is bír. Ugyan túlerőben voltak, ettől viszont el is bízták magukat. Ráadásul egymást is el kellett kerülniük, és mindketten arra vártak, hogy a másik támadjon először. Collum megfigyelte, hogy az udvaron csak ő balkezes, amitől ismeretlen nehézséget jelentett a többiek számára. Ráadásul, bár korábban mindig óriásnak tűntek a szemében, most látta, hogy mindkettőn túlnyúlik néhány hüvelykkel. Collumot ezenkívül nem terhelték olyan akadályozó elképzelések sem, hogyan is kell helyesen használni egy kardot.

Balra körözött, hogy ellenfelei egy sorba kerüljenek előtte, félreütötte Marcas pengéjét a sajátjával, majd rácsapott a kezére, hogy elejtse a kardot. Ekkor berontott, és egy-kettő, mindkét sípcsontját megrúgta, majd amikor kétrét görnyedt, beletérdelt az orrába.

A harmadik fiú harci kedve sebesen lappadt. Collum rikoltva megrohamozta, mire a gyerek elsápadt, és a ház biztonsága felé menekült.

A marsall mind ez idáig nem avatkozott közbe, csak némán, karba tett kézzel figyelt. Alacsony, elegáns férfi volt, Aucassinnak hívták. Most felsóhajtott, majd lassan, sietség nélkül lehajolt, és felvette Marcas elejtett féderét a letaposott fűből.

Collum maga mögött hagyta félelmét, és a teljes összpontosítás már-már misztikus állapotába került. Már nem Collum volt, hanem egy isten a halandók között, a győzedelmes Jupiter. Maga Sir Lancelot du Lac, akinek kezében fényesen ragyogott a villám sújtotta kard, Arondight!

Egy órával később ébredt felhorzsolt kézzel, hasogató fejfájással és törött orral.

NEM MONDHATÓ, HOGY AUCASSIN marsall ezután érdeklődést mutatott Collum iránt, de helyet szorított neki az udvaron. Úgy tűnt, a marsall felette áll a szabályoknak, amelyek megszabták Dubh Hall többi urának, hogy mellőzzék vagy bántsák Collumot – talán mert bármelyiküket le tudta volna győzni karddal, vagy az őt körüllengő kontinentális kifinomultság tette. Ahhoz képest, hogy a Külső-szigetek egy teljességgel jelentéktelen házának marsallja volt, meglehetősen sok helyen megfordult már életében. Számos nyelven beszélt, ámbár vaskos frank akcentussal. Harcolt gannesi Bors király és később a Feldúlt Föld Claudas királya alatt, és több érdekes szárazföldi kardvívó mestertől tanult. Felkereste a szász Octa és Baldulph adeptusokat, és még egy egyiptomi mestert is, akit valamiként Párizsban csípett el.

Erősen hajlott a misztikum felé, és tanítása gyakorta kifürkészhetetlen aforizmák – az egyenes kar a férfiasság esszenciája; a fürge láb az esszencia férfiassága – vagy versek formáját öltötte:

Csak körök, nem egyenes,
Csak mozgás, nem nyugalom,
Fürge szél és ellenszél,
Így a halált uralom.

Collum idővel a szóvirágok és meghökkentő metaforák mögött kezdte meglátni a rendet, mely a harc káoszát szinte áttekinthetővé tette. A hosszúkard művészetében tizennégy tartás létezett, öt nagyobb és kilenc kisebb. Nem több, nem kevesebb. Nyolc vágás, amelyeket áramló mozgások és ívek kötöttek össze. Négy döfés és négy hárítás. Minden más ezeknek az alapvető elemeknek a kombinációjából született.

Collum világa most élesen elkülönült a szolgaként elszenvedett megalázó bántalmazásra és a folyamatos fejlődésre a gyakorlóudvari ígéret földjén. Már az elején megfordult a fejében, hogy ellop egy valódi kardot, és megöli vele Lord Alasdairt, de ez most már szükségtelennek látszott. Nem ért annyit, és csak elvonná a figyelmét. Collum a csodagyerekek szokása szerint először kortársait szárnyalta túl, majd a szedett-vedett házi lovagokat, akik Dubh Hallban laktak, és akik hamar megtanulták, hogy kerüljék Alasdair ijesztő és vad nevelt gyerekét. Az ifjú sok időt töltött azzal, hogy egymaga küzdött a culáp ellen: ez egy vastag, kéreg nélküli, hat láb magas fenyőoszlop volt, a lovagi kiképzés egyik alapfelszerelése. Aucassin még egy régi verset is tanított róla, amelyet természetesen „A culáp énekének” nevezett, és így kezdődött:

Az régi bölcs tanácsok imígy szólanak:
Egzerciciumhoz állíttassék culáp,
Embernyi magos halom, oszlopos alak;
Hogy legény vagy ifjú lovag azon kardját
Próbálván tanulja a fortélyt s az csatát.

A culápra vörös ördögpofát festettek az ismeretlen kezek. A kohódémon rokona volt, széles, agyarakkal teli szája gúnyosan falta fel a rá záporozó csapásokat.

Collum a kimerülésig ütötte-vágta a culápot, nap nap után, egész évben. Az udvar visszhangzott a tompa, ütemtelen kongástól, ahogy a fa fán csattant. Felső és alsó vágások és harántvágások, rézsút- és függőleges vágások, felfelé és lefelé, gyenge és erős éllel. A schielhau, a scheidelhau, a zornhau. A krumphau, a zwerchhau. Száz az egyikből, aztán a másikból, majd újra elölről. Csak az járt a fejében, hogy ha kitartóan gyakorol és harcol, egy napon lesuvickolhatja, kiégetheti magából a bélyeget, amely lehetetlenné teszi, hogy bárki is szeresse. Kivívja az útját, el erről a szigetről, át a tengeren, egészen Camelotig.

Ahogy Collum cseperedett, Dubh Hall népe nem kevésbé vetette meg és gyűlölte, nem csupán a Lord Alasdair tartozásához fűződő kapcsolata, de egyre inkább hangoztatott kereszténysége és a déli, cameloti disznók iránti hűsége miatt. A verések sem mérséklődtek, bár azt vette észre, hogy jobban bírja őket. Testén egyre gyűltek a hegek az égések és korbácsolások után, ez azonban nem akadályozta meg abban, hogy megerősödjön. Most már csak kivárt. Ez nem tarthat örökké. Amint betölti a tizennyolcat, lovagot kell belőle csinálniuk, és útjára bocsátaniuk. Legalább ennyivel tartoztak neki.

Mivel a többi fiú egymagában nem bírt vele, felkutatták, amikor egyedül volt, és csapatostul támadtak rá, ahogyan csak tudtak: homokot szórtak az arcába, kővel ütötték, hüvelykujjukkal a szemébe böktek, ágyékon rúgták. A gyakorlótéri szabályok ilyenkor nem voltak érvényesek.

Collum panaszt tett Aucassin marsallnál.

– Legyenek azok a fiúk a tanítóid – mondta a marsall –, ahogy én is az voltam. – Egy áldozati figurát farigcsált, mint olyan gyakran, bár más nyilvánvaló jelét nem adta az ájtatosságnak.

– Hogyhogy, harcoljak úgy, mint ők? – kérdezte Collum ingerülten. – Mint egy gyáva mocsok?

– Ezt tanítottam neked? Hogy úgy harcolj, ahogyan az ellenfeled? – Aucassin lehunyta súlyos szemhéját, és fejét ingatta Collum ostobasága felett érzett bújában.

– Nem, mester.

– Így van. Ne úgy harcolj, mint ők! Harcolj még mocskosabban!

Így hát, amikor a fiúk aljas eszközöket vetettek be, ő még aljasabb lett. Az orra, az ádámcsutkára, a szájszélekre ment rá. A térdekre, a rüsztökre, a herékre. Közben pedig azt kiabálta: „Camelotért!”

Collum azt jól gondolta, hogy mindez nem tarthatott örökké, minden másban azonban tévedett. A javíthatatlanul derűlátó Lord Alasdair befektetett egy másik barátjának kockázatos vállalkozásába, hogy vidra- és fókabőrökkel teli hajókat küldjenek a frank királyságokba, és borral tele hozzák vissza őket. A korábbi tapasztalatok ellenére az üzlet bámulatos siker lett, és Lord Alasdairnek sikerült magát visszakaparnia a fizetőképesség, majd a mérsékelt vagyonosság állapotába – vagyis immár nem volt szüksége Collum mostohaapjának pénzére. Egy hideg, tavaszi délutánon közölte az ifjúval, hogy szedje a sátorfáját, és napnyugtáig tűnjön el.

Collum ezt a hírt ugyanolyan egykedvűséggel fogadta, mint a veréseket. Legalább utóbbiaknak vége szakad. Többé nem fogják megkorbácsolni, megégetni és vízben fojtogatni, bár a hegek mindörökre vele maradnak. Mindig sánta lesz. De hová menjen most? Olyan régóta élt Dubh Hallban, hogy alig emlékezett az azt megelőző időre.

Persze visszatérhet a mostohaapja házába, és könyöröghet a fiatalabb féltestvérének, adna bár helyet neki. Ám tudta, hogy nem fogja megtenni. Collum összeszedte a holmiját. Vékony szalmazsákjában kotorászva összekaparta a csorba ezüstshillingeket, amelyeket ott rejtegetett. Egy kilazult padlókő alól kivett egy lopott fejszét és egy ezüstkanalat, melyekre Dubh Hall címerét, egy sündisznót véstek, és amelyek további két shillinget értek. A kalodában is sok időt érnének, ha rajtakapnák velük.

A gyakorlóudvarra ment, és olyan dühvel, amiről nem is sejtette, hogy benne tombol, addig verte a culápot a fejszével, míg a gyökerénél ki nem döntötte, és az végre legyőzve vágódott el a földön, vörös démonképe egyszer s mindenkorra a porba harapott. Aztán Collum visszament a házba.

Lord Alasdair természetesen maga is lovag volt, és egy pompás páncélt birtokolt. Minden darabját sárgaréz szegélyezte, mellvértjén cifra díszszegecsek rajzoltak ki vonalakat, és vörös bársony borította. A nagyteremben állt, főhelyen. Collum sosem látta, hogy az ura egyszer is viselte volna.

Lassan, darabonként magára öltötte Lord Alasdair pompás páncélját, szinte maga sem tudván, mit csinál. Nehézkesen ment, és hamar ráébredt, hogy rendesen ezt egymaga nem képes elvégezni, de közben valamikor megérkezett Aucassin marsall, és egy szó nélkül, kifejezéstelen arccal a helyére csatolta, szíjazta, szegecselte és kötötte a finommívű, ősi acélt. Amikor végzett, barna ujjbütykeivel megkopogtatta Collum páncélos hátát.

– Menj csak, fiú! – mondta.

És ő ment. Zörögve kisétált a délutáni napfénybe. Lord Alasdair páncélja kisebb vagyont ért, könnyen meglehetett tizenöt font is, Collumot azonban ez abban a pillanatban édeskevéssé érdekelte. Mulli Collum volt, a gyapjúkereskedő mostohafia, és inkább kössék fel birkaként, mint bárányként. Alasdair nem száműzte, hanem elbocsátotta.

Az istállóba menet leütött egy házi lovagot (Camelotért!), elkötött egy lovat, és nyolc mérföldet lovagolt a városba, ahol csak annyi időre állt meg, hogy egy utolsó pillantást vessen az apja házára. A sötét és hideg éjszakákon mennyire szeretett volna visszamenni oda, és most milyen hétköznapinak tűnt! Nem volt benne számára semmi értékes. Mire a kikötőbe ért, már majdnem lenyugodott a nap, de jó szél fújt, és a fejszével megvásárolta, hogy egy halászhajó átvigye a lorni szoroson a szárazföldre.

Amint elhagyták a sekély öblöt, a szél feltámadt, és sebesen suhantak el az alant húzódó homokhátak mellett a nyílt vízre. A földi hangok helyét tengeri hangok vették át: nyikorgás, csobbanás, loccsanás, a vízi madarak vijjogása. A levegő megdöbbentően gyorsan hűlt. Collum még sosem járt a főszigeten. Tiszta napon látni lehetett a zöld dombokat, melyek legmagasabbikait felhők koronázták, és látszatra nem sokban különböztek Mull dombjaitól.

A hajófarban kuporogva nézte a nyomvonal szétfoszló és elhalványuló köldökzsinórját, mely a szigeten lévő otthonához fűzte. Mull fölött az ég vad volt, és szeles, emitt szürke esőfátyollal, amott szirtfokot megvilágító, tiszta fénysugárral, mely elveszett paradicsomnak tüntette fel. A sziget hepehupás körvonala egyre vékonyodott, mígnem épp olyan kicsi és jelentéktelen lett, mint amilyen Collum tudta szerint volt.

Rendes óceáni hullámok érkeztek, és egyre erősödött a szél. Reszketett a lopott páncélban. Egyszer csak elhagyta minden bátorsága, és a nagyterem padlójára terített ismerős fekhely után vágyott. Hol alszik ma éjjel? Mégis mit csinál? A szárazföldön nem ismert senkit. Lelke egésze megbánástól égett. Engedett egy gyerekes késztetésnek, hogy bebizonyítsa, többet ér, holott egy senki volt. Egy kalmár anyátlan, apátlan mostohafia. Egy fattyú, egy tolvaj, egy bolond, és soha nem is lesz más.

Még mindig visszamehetne. Megalázkodhatna, és megfizethetné a büntetést, letölthetné a kalodában a megfelelő időt. Dolgozhatna a féltestvérének. Hagyhatná, hogy nehezen szerzett izmai elpetyhüdjenek, hasa kikerekedjen, bőrkeményedései megpuhuljanak, és napjait egy olyan túlméretes ügyintézőként élje le, aki egykor ígéretes kardforgatónak bizonyult.

De tudnia kellett, kicsoda is ő. Azt mondták neki, hogy ő senki és semmi, és mielőtt meghal, tudnia kell, hogy ez igaz-e.

Leszállt az éj, a szél elült, és a halászok befogták evezni. Mire elérték a partot, háromszor lett rosszul. Az éjszaka kevéske hátramaradó részét egy szénakazalban töltötte. Viszont úton volt, tizenhét évesen, erősen és egészségesen, egy gazdag ember páncéljában, kevéske pénzzel és szinte semmi kilátással a jövőre nézve, valahol messze délen pedig ott volt Camelot. Annyira töröttnek érezte magát, hogy sehol máshol és semmi más nem hozhatta helyre. Camelot az egyetlen kohó, amely elég forró, hogy elégesse gyengeségeit, szégyenét és zavarát, hogy teljesen, tisztán és fényesen lépjen elő a lángokból. Legény vagy ifjú lovag.

Négy

CAMELOT

IDŐNKÉNT INCSELKEDŐN FELVILLANT a dombok fölött és fák között, de Collum babonásan kerülte, hogy egyenesen ránézzen, amíg fel nem ért egy magaslatra, és ott nem állt az orra előtt.

Várként nem volt benne semmi különös, nem vették körül új módi szerint körök vagy csillagok. Camelot zömök kődoboz volt, még csak nem is teljesen szögletes – a terep egyenetlenségei és a lovagok nemzedékeinek szeszélyei valódi négyszögét hullámos, névtelen ötszögletű formává torzították. Egy enyhén lejtő sziklán terült el, négy oldalról a Brass folyó lusta kanyarulata ölelte, az ötödiken pedig egy várárokként szolgáló holtág határolta.

A várat a hozzá tapadó városkától alacsony, kacskaringós fal választotta el. Collum beljebb egy magasabb, belső falat is látott, erős tornyokkal a csipkézett oromzaton. Bentről tetők és további tornyok emelkedtek a magasba, majd végül a belső erőd ökölként feltörő tömbje, a legrégibb rész, egy hatalmas, viharszürke kőtömeg.

A látványtól Collumot elhagyta a kialvatlanság, és véreres szeme csillogni kezdett. Nem volt itt semmi baj. A lovagok megátkozhatták az embert, a tündérek becsaphatták, nem számított. Camelot mindörökre állni fog, soha véget nem érő világként létezik majd.

Ahogy közelebb lovagolt a barna pillangóktól nyüzsgő virágzó, kék lenmezőkön át, felismerte a mesékből ismerős helyeket. A Három királynő kapujának hármas boltívét. Camelot hírhedt Záporkapuját. A zöld udvart, amely csakis a bajvívótér lehetett. A különös, kupolás torony pedig Merlin tornya volt, mely hol ott magasodott, hol nem.

Ott volt a különálló Csillagok tornya, amelyet egy vékony gyaloghíd kötött össze az erőddel. Az a vaskos a Pék-torony, és amott, a legmagasabb az Istenhullta, amely onnan kapta a nevét, hogy Uther király onnan hajigálta le a meghódított és kereszténységre térített pogány népek bálványait.

Camelot városa csendes volt, az utcák majdhogynem üresek. Valahonnan messziről kalapálás hallatszott, és Collum sülő kenyér illatát érezte, de máskülönben mintha elvarázsolt álom ereszkedett volna a településre. Egy cirmos macska henyélt résnyire húzott szemmel a reggeli napfényben. Collum átkelt a felvonóhídon. Azt hitte, könyörögnie vagy hazudnia kell majd, netán megvesztegetnie az őrt, de a strázsáló, púpos öregember csak átvette tőle a kardját és a lovát, majd áthessegette a súlyos, vasalt kettős rács alatt.

Az ifjú felsétált az enyhén emelkedő udvaron, és megriasztott néhány szelíd szarvast. Camelot ugyan erőd volt, de egyúttal királyi palota is, ezért akadt néhány engedmény a civil fényűzésnek: egy gyertyánfa útvesztő, egy gyümölcsöskert, szökőkutak és egy tavacska. A híres rózsakert, a messzi Krétáról származó magokból nevelve. Collum még sosem járt ilyen pompás, tiszta és rendezett helyen. Mindenhol a Pendragon sárkány látszott kőbe és fába vésve, az ösvényeken és a nyírt bokrokon. Dubh Hallban csupán egy kis szekrény őrizte a ház kincseit: Egyiptomból származó borostyángyöngyöket, egy kis bicskát, leopárdot formázó elefántcsont markolattal, egy szőrös, kókusz-diónak nevezett egzotikus termésből készült kupát, és egy szárított, lepréselt olívaágat, amely állítólag magából a Getsemánéból származott. Ez a hely azonban egy kincsekből álló egész birodalom volt, a smaragd levelek és aranyló napfény szálaival átszőtt fehér kő világa.

Camelot nem szolgált mindig a brit királyság székhelyéül. A bástyakörökben itt-ott római épületekből gyűjtött kövek és díszek látszottak, és a szabadon álló alapzat egy része egykor az itteni császári erődhöz tartozott, mely pontosan olyan volt, mint az összes többi, amit a rómaiak Britannia-szerte emeltek. Sőt, a történelme még annál is messzebbre nyúlt vissza. Széles padkák és földhullámok gyűrűztek a vár körül, amilyeneket a legrégibb földvárak körül lehet találni, és amelyeket az ősidőkben az elődök hoztak létre, akik úgy formálták a tájat, mint a kovács a forró fémet. Camelot mindig is a hatalom forrása volt.

Collum gyalogszerrel haladt át a Záporkapun, melyet az ostromlókat fogadó, lőréseken kiöntött forró víz és homok zápora után neveztek el így. Néhány aggastyán őrszem figyelte őt fentről – túl öregnek vélte őket a szolgálathoz, de Camelot egyre inkább az élemedett korú katonák pihenőhelyének bizonyult.

Ez az. Hát persze. Túl későn érkezett. Arthur udvartartása bizonyára Caerleonba költözött a nyárra. Azt hitte, legalább pünkösdvasárnapig várni fognak. A fene egye meg, akkor most egészen Glamorganig el kell mennie. Az utazása mégsem ért véget.

Nos, legalább körülnéz előtte.

Collumot senki sem tartóztatta fel, amikor átvágott a külső várudvaron, melynek egyik falán méretes, zöld borostyánfüggöny omlott le, majd egy boltíves kapun át egy nagy, füves belső udvarba jutott. A hegymagas erőd szűk lőrésszemekkel nézett le rá, oldalán Arthur néhány azúrkék és arany lobogója lengedezett. Az egyik sarokban néhány unott, fehér lúd vizsgálgatott egy takaros kertet, és egy csupasz földkörben egy üllő és néhány kovácsszerszám hevertek átmenetileg elhagyatva. Minden valóságos volt. A kovácsműhely lángokkal bevilágított sötétjében elmondott mesék ígéretei teljesültek. Fehér vásznak áztak egy fadézsában, és Collumra rátört a vágy, hogy odamenjen, és megérintse őket. Camelot vásznai! Micsoda hősök aludtak és álmodtak ezek között a lepedők között!

Az udvar egyik oldalán magas, palatetős épület állt. A Nagyterem.

Az ajtó ott volt az orra előtt. Valóban be mer nyitni? Collummal forgott a világ, és sebesen pislogott. Szipogott, és ujjaival megcsavarta az orrát. Igen, meg meri tenni. Kilenc hosszú évig várt erre, és az épp elég idő. Elmorzsolt egy imát, kihúzta magát, majd kinyitotta az ajtót.

Camelot Nagyterme hatalmas és homályos helyiség volt, csarnok helyett inkább alkonyati erdőt idézett. A gerendákról nagy csillár lógott le, egy óriási, égi kettős kerék, tele gyertyákkal, bár most csak néhány égett rajta. Vékony napsugarak tűztek le meredeken a magas, keskeny ablakok sorából. Lebegő porszemcsék izzottak a fényben, majd tűntek el ismét az árnyékok közt. Szikrák a kovácsműhely padlóján.

A forgó világ tengelyéhez érkezett.

A Kerekasztal még nagyobb volt, mint amilyennek képzelte: egy száz láb átmérőjű, elnyűtt és összekarcolt, pácolt, vastag tölgyfa karika, mely sötéten csillogott. Az ember legalább annyira felfigyelt a székekre, mint az asztalra: száz volt felállítva két tökéletes legyezőalakban, az egyik az O belső oldalán, a másik kívül. Mindegyik magas, egyenes hátú és feketére pácolt szék hátán egy-egy lovag neve látszott arannyal írva – állítólag maga Merlin csinálta varázslattal. Collum mindig hangosnak és emberektől nyüzsgőnek képzelte a Nagytermet, de ezen a bizonyos délelőttön mozdulatlan volt, és néma.

De nem teljesen üres. Ahogy Collum szeme hozzászokott a homályhoz, észrevett egy férfit, aki az asztalnál ült karjaira hajtott fejjel, és láthatóan aludt. Egy másik széles és békaszájú férfi egy kupa borral maga előtt üldögélt, noha a harangok még csak az imént ütötték el a tertiát. Az egyik zöld, keskeny ablakot egy nevetségesen magas, szőke fürtös fickó vizslatta háta mögött összekulcsolt kézzel, szemlátomást gondolataiba mélyedve. Egy negyedik férfi teljes hosszában hanyatt feküdt az asztalon, szeme csukva volt, mintha ravatalon heverne.

Senki nem szólt. A kör közepén egy régimódi nyitott tűzhelyen tűz parázslott, és vékony füstcsík kanyargott a mennyezet felé, ahol bonyolultnak tetsző fa zsalurendszer várta, hogy kivezesse a nyári délelőttbe. A széles férfi elővett egy acélfenőt, és lassú, reszelős mozdulatokkal dolgozni kezdett egy hosszú pengéjű tőrön.

Deréktól lefelé páncélt viselt, felette pedig vastag, bélelt gambesont, melynek könyökére és hónaljába páncéldarabokat varrtak. A levegőben füst, édes gyógyfüvek és kiömlött sör szaga terjengett.

– Fiú. – A férfi fejét és állát ezüstszínű borosta dere lepte. – Mit akarsz?

– Fiú? – Az asztalon fekvő lovag felemelte a fejét. – Varázsfiú, vagy csak amolyan közönséges?

Feje koppanva ismét lehanyatlott, és behunyta a szemét.

– Közönséges fiú.

Collum úgy érezte, menten tiszta ragyogássá olvad. Az asztalon fekvő férfi a különös kiejtésével és mélybarna bőrével, melyet mintha kicserzettek volna, csakis Sir Palomides lehetett, a híres szaracén lovag. A csahos fenevad lovagja. Collum megmászta Olümposz ormait, és most magukra a pihenő istenekre nézett.

Fél térdre ereszkedett. Szürke katedrálisfény hullott rá, akár az ónos eső. Nem fogok hazudni, tökélte el Collum. Ha rám néznek, és egy nemest látnak, egyszerűen nem teszek semmit, hogy ebbéli hitükben megingassam őket. Akkor felkennek, és birtokot adományoznak nekem, és ily módon – anélkül, hogy a valódi felelősség rám hárulna – a hazugság igazsággá válik.

– Szolgálatotokra, uraim. – Szándékánál egy kissé vékonyabb hangon szólalt meg. – A nevem Külső-szigeteki Collum. Azért jöttem Camelotba, hogy bemutatkozzak a Kerekasztalnak.

Túl gyorsan hadart. Várnia kellett volna. Jobb lett volna, ha Sir Bleoberys mutatja be, akárhol is legyen. A vén Bőrbenhisz már odavan.

– Hogy micsodának? A Kerekasztalnak? – A viharvert lovag tovább fente a kését. – Soha még csak nem is hallottam róla.

– Szerencséd van. – A fejét karjára hajtó férfi még csak fel sem emelkedett. – Jelenleg számos üresedésünk van.

Tréfásan mondta, de senki nem nevetett. Collum néhány lépéssel beljebb ment a terembe, igyekezvén leplezni a sántaságát, majd ismét fél térdre ereszkedett.

– Krisztus csontjaira! – káromkodott valaki halkan.

– Uraim. – Collum megköszörülte a torkát. A Dubh Hallban töltött évek során hozzászokott, hogy lesüsse a szemét, amikor idősebbekkel beszél, de most kényszerítette magát, hogy rájuk nézzen. – Életem legnagyobb megtiszteltetése a jelenlétetekben lenni! És esdekelve kérlek titeket, tiszteljetek meg azzal, hogy felméritek érdemeimet!

Mély böfögés visszhangzott a teremben.

– K-ki az apád, Sir Collum? – kérdezte a magas, szőke lovag nem minden nyájasság nélkül.

– Lord Alasdair. – A hazugság annyira viszolyogtató volt, hogy csaknem a torkán akadt, ám sikerült kipréselnie. – Szintén a Külső-szigetekről – tette hozzá nyomorultul.

– Értem. – A magas férfi arisztokratikusan elnyújtotta a szót, és enyhén dadogott. – Fiam, attól t-tartok, hogy önhibádon kívül rosszkor érkeztél.

– A cimborám úgy érti – mondta a kést fenő lovag –, hogy a jelen körülmények között jobb szeretnénk, ha most elhúznál – futtatta végig közben ujjait az asztal peremén – vissza a picsába, a korábban említett szigetekre. Esdekelve kérlek.

– Nem megyek – jelentette ki Collum.

– He? – A lovag szó szerint visszahőkölt. – De, kibaszottul visszamész!

De nem. Nem hajlandó.

Ismét megtörtént vele az, ami az első napon a gyakorlóudvaron. Az ekevas kőbe ütközött, szikrát vetett, és megállt. Nem megy el. Talán végzetes büszkeségnek bizonyul, de nem megy el, amíg jól meg nem nézték maguknak.

– A legmélyebb tisztelettel, Sir Villiars, mindenben az alázatos szolgád vagyok, ezt kivéve. – Collum látta, hogy a virágos beszéd bosszantja őket, azonban nem bírta abbahagyni. – Nem megyek, amíg te és a bajtársaid nem ítéltétek meg az érdemeimet.

– Honnan tudod a nevemet?

– Már megbocsáss, uram, de a te neved mindenki ismeri. – Nem volt ugyan olyan nyilvánvaló a kiléte, mint Palomidesé, de a férfi mérete, borotvált feje, kötekedő természete és vaskos northgalisi kiejtése alapján csak Sir Villiars, a Bátor lehetett. – Arthur oldalán harcoltál a tizenegy király ellen.

– Igen, tudok, hogy ki vagyok. És kivel harcoltam.

– Tudom – szúrta közbe a magas lovag. – Tárgyas ragozás.

– Sok-sok mérföldet tettem meg, hogy felesküdjek a…

– A minek? He? A kibaszott asztalnak? Látsz itt bármilyen asztalt? – Sir Villiars ledobta a fenőacélt, és válla fölött hátrahajította a kést, oda se pillantva, a fegyver mégis tökéletes ívet írt le, és halk koppanással, hegyével beleállt az asztal lapjába. A férfi egyetlen félelmetesen kecses mozdulattal felállt.

– Persze hogy látja a kibaszott asztalt. – A lehajtott fejű lovag az ujjai között golyóbissá gyúrt egy kevés kiömlött zöld gyertyaviaszt. – Az orra előtt van.

– Majd én megtanítom a jó modorra.

Székek csikorogtak a csendben, ahogy többen odafordultak.

– Ne is hallgass oda, fiú! – mondta a szőke lovag. – Villiars modora maga is pallérozásra szorul.

Sir Palomides pislogva felült.

– Szarraszban – dörgött a hangja – az ilyesmit sakktábla mellett döntöttük el. De nem ítélkezem.

– Nem akartam megsérteni…!

– Nem vettem a szívemre, fiú – közölte Villiars szívélyesen. – Az öklömmel csupán a pofád érdemeit mérem fel!

Sir Villiars két súlyos öklét felemelve Collum felé botorkált. És most, gondolta szédelegve az ifjú, ökölharcot vívok a Kerekasztal egy lovagjával! Hogyhogy ilyen gyorsan ennyire balul ütött ki minden?! Tényleg csak azért tette meg a hosszú utat, hogy megint elpáholják? Villiarsnak tokája és táskás szeme volt – negyedszázaddal lehetett idősebb Collumnál. Egyik szemöldökét ezüstös heg csomója torzította el. Felkarján a bőr alatt mintha sziklák görögtek volna.

Collum minden ösztöne azt súgta, hogy hátráljon, vagy még jobb, ha nyakába szedi a lábát, és visszainal a korábban említett szigetekre, de nem tette. Egy tapodtat sem volt hajlandó engedni. Helyette ökölvívótartásba ereszkedett: öklöt fel, könyököt le, állat le, térdet behajlít, lábak elcsúsztatva. Legalább látják harcolni. Villiars arra számít, hogy meghátrál, egy küzdelemben azonban az ember mindig a váratlanságra törekedett, ezért ő is előrecsoszogott, és felkészült néhány tisztes, arcra irányzott ütésre…

Egy tornádóként lesújtó horog szinte ledöntötte a lábáról. Mintha egy bika gázolta volna el. Collum csak úgy tudott megmenekülni, hogy lebukott, és karjával takarta magát.

– A rohadt életbe! – Ez csak kicsúszott a száján.

– Gyerünk, fiú! – kiáltotta valaki, de hangja megbicsaklott a végén.

Ő sebesen kapkodva a levegőt, kiegyenesedett. Szíve zakatolt, akár egy dombról lefelé zörgő, elszabadult kordé. Itt volt az esélye, ez volt a próba. Akármit is tesz következőnek, egész életében emlékezni fog rá. Megszúrta Villiars oldalát, mely olyan közönyösen fogadta az öklét, mint egy fatörzs, majd egy kereszttel követte, amelyet Villiars udvariasan hárított bicepsze egy parányi mozdulatával.

A lovag aztán az arcába öklözött, majd másodszor is, utána egy félhoroggal folytatta. Collum az alkarjával védte az ütéseket, de már szörnyen fájt mindkettő. Nyitott a védelmén, mire Villiars ökle súrolta az arccsontját, neki viszont sikerült keményen megütnie a másik férfi veséjét. Bamm, és a harc öröme ismét fellángolt Collumban. Uraim, nyissák ki a…!

Az idő ugrott egyet. A padlón hevert.

Csengett a füle, bizsergett az orra, és fél fejét forrónak és a rendesnél kétszer nagyobbnak érezte. Mintha a gondolatai valaminek a kellős közepén elvándoroltak volna – de minek a közepén? –, ő úgy döntött, lefekszik egy kicsit szunyókálni ezen a kellemesen hűvös padlón.

Illatos füvek voltak szétszórva a földön: édeskömény, levendula, csombormenta, izsóp. A testét a szokásosnál sokkal, de sokkal nehezebbnek érezte. Két nagy, csizmás láb állt Collum előtt. Nem emlékezett rá, kihez tartoztak, de különös módon nyugtalanították.

Az egyik láb felemelkedett, hogy a fejére taposson.

– Elég. – A hang mély volt, és végtelenül belefáradt a baromságba.

– Jaj, eredj már a pokolba! – mondta a láb gazdája.

A lábak felemelkedtek a padlóról, és most a levegőn átrepülve távolodtak. Vajon ez egy csoda volt? Lehetséges, hogy a kegyelmes Úristen, akiről Collum olyan sokat hallott, végre hasznossá tette magát? Ideje volt! Dicsőség Jézus Krisztusnak!

– Kérj bocsánatot a fiútól!

Akárki volt is – férfi-e, isten-e –, fél kézzel, a tunikája elejét megmarkolva felemelte Sir Villiarst, és leültette a Kerekasztalra, akár egy komisz kisgyereket.

– Eridj a picsába!

A férfi meglökte Sir Villiarst, aki csörömpölve hanyatt esett a padlóra.

Collum négykézlábra kászálódott, aztán egy nagy, kérges kéz talpra állította. Megmentője ötven év körüli férfi volt, akinek nyers, mosolytalan arcából hatalmas, éles pillantású szempár csillogott ki. Majdhogynem ismerősnek tetszett.

Valóban ismerős volt. Az előző éjszakai részeg. Ám teljesen átváltozott: megmosdott, felöltözött és megborotválkozott. Ha fel is ismerte Collumot, nem mutatta. Ezúttal józan volt, de az itallal együtt a fény is kihunyt kék szeméből. A mulatság véget ért.

– Nemigen vagyunk vendégfogadásra felkészülve, azonban remélem, elfogadod, amit nyújtani tudunk.

Hát persze. Egy ilyen böhöm nagy ember, fél kézzel. Hogyhogy nem látta?

– Köszönöm, Sir Bedivere – krákogta Collum. – Ez nagyon kedves tőled.

– A szokásaink értelmében nem kínálhatlak hellyel a Kerekasztalnál, de kérlek, foglalj helyet a közelben.

Egy szenteletlen székre mutatott bal csuklócsonkjával.

– Köszönöm.

– És ne csináld ezt az emberek nevével! – tanácsolta végtelen türelemmel. – Várj, amíg bemutatnak!

– Igaz. Természetesen. Köszönöm.

– Szívesen.

– A nevem Collum, a Külső-szigetekről.

– Sir Bedivere.

Collum engedelmesen leült, akár egy iskolás fiú, aki az imént úszott meg egy náspángot. Kézfejével megtörölte vérző orrát, ami lüktetett, akárcsak a feje, a karjai és a bordái. De a fájdalom mit sem számított. Sir Bedivere Arthur legrégibb bajtársa, testőre és barátja volt, aki a kezdetektől fogva valamennyi háborúba, küldetésre és kalandra elkísérte.

Mostanra Villiars visszamászott az asztal fölött, ám erőszak utáni szomját átmenetileg kielégítette. Boroskupája után nyúlt, de az üres volt. A tűzbe hajította, és tenyerébe temette a fejét.

Két libériás szolga még több bort, kenyeret, pácolt sárgarépát és retket hozott be egy tálcán. A többi lovag is közelebb szállingózott, és a mosolytalan Bedivere egyesével bemutatta őket. Sir Villiarshoz már volt szerencséje. Sir Palomides. A kerek képű Sir Dinadan, egy csekélyebb lovag, aki szellemességéről híresült el. Bedivere-t terhek légköre lengte körül – miként Atlasz, ő is többet tartott a vállán a világ gondjaiból, mint mások. Nem akart panaszkodni róluk, de látszott rajta, hogy értékelné, ha mások azt tennék, amit mond, és nem gyarapítanák a terheit.

A hosszú, szőke hajú férfi, akinek fürtjei épp olyan fényesek és csinosak voltak, akár egy nőé, Sir Constantine-nak bizonyult. Collum ismerte a nevét: herceg volt, atyja Cador, Cornwall királya. A lovagok közül ő öltözött egyedül nemesként: pompás, alakját követő kék zekét viselt, fehér liliomhímzéssel és egy új divatelemmel, amelyről Collum eddig csak hallott: gombokkal.

– Mi az ördög történt az arcoddal? – kérdezte Sir Constantine. – Úgy értem, a nyilvánvalón túl?

– Csatát vesztettem egy galagonyabokor ellen – felelte Collum.

– Á, igen. Ha sarokba szorítják őket, megveszekednek.

Sir Palomides kupáját emelte.

– Mohamed azt tanítja, hogy a bor a pokol lakóinak verítéke.

– Ez magyarázatot ad a szagára. – Constantine beleszimatolt a boroskupájába, és félretette. Palomides ivott.

Azzal a Kerekasztal lovagjai érdeklődésüket vesztették Collum iránt, akinek így lehetősége nyílott csoportként megfigyelni őket. Különös társaság, köztük magasak és alacsonyak, vastagok és vékonyak, különféle beszédmódokkal. Dinadan olyan hétköznapinak látszott, hogy Collum könnyen összetévesztette volna egy zöldségessel. De volt valami abban, ahogyan mindnyájan mozogtak – minden mozdulatukat lekerekített, szándékos pontosság jellemezte, a könnyedén kordában tartott sebesség és erő képzete. Egyetlen pillanatra sem billent ki egyikük sem az egyensúlyából. Közös titkuk volt: miszerint valamennyien a kereszténység legelitebb katonai rendjéhez tartoztak.

Collum azon töprengett, hol vannak a többiek. Gawain. Gareth. Bors. Lancelot. A hősök. Talán Caerleonban. Talán hősnek lenni azt is jelentette, hogy az ember délelőtt addig alhatott, ameddig akart.

Dinadan kiitta borát, és a terem másik végébe ment, hogy formagyakorlatokat végezzen. Pengéje meg-megvillant a félhomályban. Különleges fegyver volt, széles, vaskos pengéjét olyan tompa fényű, kék acélból készítették, hogy nem is fémnek látszott. Bal kezét, a gyengébbiket, bekötözték. Constantine-nak monoklija volt. Bizonyára nemrégiben harcban vettek részt.

Collum maga sem volt jó bőrben. Több testrésze is sérülésekről üzent. Viszont még mindig itt volt. Nem lehetett ezt erős kezdésnek nevezni, de nem is dobták ki. Nem kell Astolatba mennie. Egyelőre.

Talán egy kevés bor segít. Belekortyolt, majd letette a kupát.

– Arthur király jelenleg Camelotban tartózkodik? – erőltette a társalgást.

– A király halott. – Sir Bedivere arcából és hangjából hiányzott az érzelem. Tekintetét a távolba szegezte. – A camlanni csatában esett el a Kerekasztal többségével együtt. Csak mi maradtunk.

Öt

SIR BEDIVERE TÖRTÉNETE

RÉGES-RÉGEN, EGY CSÍPŐSEN HIDEG kora őszi reggelen Arthur király és Sir Bedivere egy szarvas nyomában bekeveredtek a Tam-erdőbe, egy csillogóan zöld rengetegbe Caerleontól északra.

Azon a tavaszon háromévnyi kemény küzdelem után sikerrel zárultak a Piktföld és Skandinávia ellen indított hadjáratok, Camelot pedig a béke ritka és jóleső időszakát élte. Arthur és udvartartása a hosszú, lusta nyarat Glamorganban töltötték, és még senkinek nem volt kedve megtenni a hosszú és fárasztó utat a régi római úton Caer Loyw-ba, majd Camelotba. Így hát maradtak, és igyekeztek még néhány nappal megnyújtani a nyarat. Most egy nappal a szent kereszt felmagasztalásának őszi ünnepe előtt jártak, az évszak nyirkos és tövig rágott csonkjában, és az időjárás végre tagadhatatlanul változni kezdett, de a király szeretett volna még utoljára kilovagolni.

Arthur egy fehér cickafarkkal borított, napfényes tisztáson visszafogta lovát.

– Ha nem volnék Britannia királya – szólalt meg Arthur –, talán beismerném, hogy sejtelmem sincs, hova a pokolba kerültünk.

Kezével árnyékolva szemét, hunyorogva az erdő félhomályát fürkészte.

– De minthogy az vagy…

– Alattvalóitól eltérően a király nem élvezheti a bizonytalanság szabadságát.

– Nos, ha megtaláljuk azt az átkozott szarvast, megkérdezhetjük tőle – mondta Bedivere. Maguk között már régen elengedtek minden formaságot.

Megsárgult levelek peregtek szünet nélkül az ágak közül. Arthur magas, jóképű, fekete hajú és világosszürke szemű férfi volt, még nem egészen harmincesztendős, római módra simára borotválva – a szakáll a barbároknak való. Még mindig az egykori éhező lelenc látszott kiugró arccsontjaiban, de máskülönben sugárzott belőle az egészség, a jóság, a zsenialitás és a bizonyosság, hogy széles e világon nincs olyan gond, amit ő meg ne tudna oldani, akár törvénnyel, akár kellemmel, hittel vagy sereggel.

A király részéről kellett némi erőfeszítés, hogy eltévedjen egy vadászaton. Pompával, par force vadászott, Edward fővadász, öt segédvadász, három kürtös, négy íjász, tíz hajtó és egy kisebb seregre való ebhordozó társaságában, mely utóbbiak több vizsla-, véreb-, kotorékeb- és agárfalkát kezeltek, és közben azt kiáltozták nekik: So howe! So howe! Sa say cy avaunt!

– Felteszem – így Arthur –, a szarvas szemszögéből nézve ez komoly győzelmet jelent. Bizonyára nagy hősként gondol magára.

– Csak nem hiszed, Isten bajlódott azzal, hogy a szarvast nézőponttal ruházza fel?

– Hát persze hogy felruházta, az Úr a részletek bolondja.

– Nos hát, lehet, hogy a szarvas megérdemelten menekült meg. Talán ez egy erényes szarvas volt. Már ha az állatok lehetnek erényesek.

– Egyszer volt egy macskám, amelyik szinte bizonyosan a pokolra jutott – tűnődött Arthur.

Bedivere-nek nem sok gyakorlati haszna volt a szarvasvadászatkor – félkezű lévén ügyetlenül bánt az íjjal –, ezért az utóbbi időben vadászkürtjeleket gyakorolt a kis, bikaszarvat formázó sárgaréz kürtön, amelyet a nyakába akasztva viselt. Nem dörzsölték fényesre, ellenkezőleg, viasszal fakózölddé tették az álcázás végett – ez is egyike volt az erdei élet számos apróságának, amihez Arthur ragaszkodott.

Most megfújta a kürtöt. Nem hangzott fel visszhang, az erdő sűrűje teljesen elnyelte a hangot.

– Rossz a kürtjel – mondta Arthur. – Nem a vadászat végét akarod jelezni, hanem a „lesről lesre járást”. Tudod… – A király tölcsért formált szája előtt a kezével, és tisztességesen utánozta a „lesről lesre járás” kürtjelét – a felénél azonban elhallgatott.

– Pszt!

Előremutatott.

Bedivere semmit sem látott. A csend olyan sűrűn ült meg körülöttük, hogy szinte belesüketültek. Elfojtott egy tüsszentést.

– Pszt! – Arthur megragadta a karját, és ismét odamutatott.

Bedivere biztosra vette, hogy már rég elveszítették a szarvast – és különben sem lennének képesek kutyák nélkül hajtani –, de egyszer csak ott termett, mintegy ötvenyardnyira, egyedül a lombos szürkületben, és míg ők rámeredtek, valami mást bámult a távolban. Anélkül, hogy levette volna a szemét róla, Arthur lecsúszott a lováról, és egy horgas nyilat illesztett az íjára. Bedivere felé vetett pillantása azt üzente: Maradj, ahol vagy, te félkezű, lomha fajankó!

Arthur csak közepes kardvívó volt, de a hajtás rituális összetettsége és az évszakok mély ismerete csábította mohó intellektusát, és mesterfokon űzte a vadászatot. Bedivere nézte, amint óvatosan lépked az erdőben, talpán gördül, zsákmánya lépteit utánozza. A nemesek többsége hivalkodó színeket viselt a vadászatokon, de Arthur a parasztok zöld és barna árnyalataiba öltözött, hogy jobban beleolvadjon az erdőbe. Hogy teljessé tegye az álcáját, letört egy kis, leveles ágat egy fáról, és fogai közé kapva eltakarta az arcát.

Ha Bedivere őszinte akart lenni magával, nem igazán érdekelte, ura elkapja-e szarvast, vagy sem, leszámítva, hogy előbbi boldoggá tette volna Arthurt, a lovag pedig azt akarta, hogy Arthur örüljön, mert szerette. Nemcsak mint királyt, hanem mint férfit is: Sir Bedivere szerelmes volt Arthur királyba.

Soha nem tett semmit, amivel elárulta volna érzéseit. Súlyos kockázatot jelentett volna: a férfiak közti szeretkezés nagy bűn volt, akárcsak a házasságtörés. De gondolt rá. Sokat.

Arthur viszontszerette vajon? Szinte bizonyosan nem. Legalábbis nem úgy, bár ezt nehéz volt megítélni. Senki nem tudta pontosan, mit művel Arthur és Guinevere a királyi hálószobában, ám akármi is volt, nem fialt örököst. És Arthur határozottan sok időt töltött egy rakás nagydarab, erős és izzadt férfi társaságában.

A szarvas hirtelen felemelte a fejét, és kíváncsian, de riadalom nélkül egyenesen Arthurra nézett, mint komoly templomszolga egy kőrisből és tölgyből emelt kápolnában. Finoman megborzongott a tompora. A király íját kifeszítve megtorpant. Összevonta szemöldökét, talán a könyörületesség ösztöne bosszantotta. A szarvasbika egy egészen aprót lépett felé.

Aztán fejjel előre, hevesen felbukott, mintha csak a földbe akarná ásni magát. Koponyáját hosszú nyílvessző járta át.

Vérvörös páncélban tagbaszakadt lovag ügetett ki az erdőből. Könnyedén leszállt a nyeregből, és szörnyű erővel a vállára emelte a halott szarvast, akár egy liszteszsákot, majd ismét felült a lóra, és már el is nyargalt. Az állat feje ernyedten himbálózott, és neki-nekiverődött a hátának.

Arthur kiköpte a leveles gallyat.

– Nézd csak! – szólalt meg. – Ez nem egy vadászat. Ez egy kaland.

SIR BEDIVERE A KEZDETEKTŐL FOGVA részét képezte Arthur történetének, és jelen volt a keserű végnél is, de soha nem volt ő a hős. Nem vezetett seregeket és nem tett csodákat. Ő mindig csak bajtárs volt. A mese soha nem róla szólt.

Az emberek szerettek mindenfélét kitalálni Bedivere hiányzó kezéről, ám az sem volt dicső történet. Nem csatában vesztette el. Nem áldozta fel, hogy hazajusson a Másvilágról, vagy ajánlotta fel egy démonnak, hogy megmentsen egy ártatlan hajadont. Nélküle született. Bal alkarja gömbölyű, rózsaszín csonkban ért véget, és ez mindig is így volt.

Atyja, dyfedi Reitheoir király azt mondta Bedivere-nek, hogy Isten azért tartotta meg a kezét, mert Bedivere túlságosan becses volt számára, és nem bírt teljes egészében megválni tőle. Egy pap azt mondta neki, hogy a bal kéz teszi a gonoszságokat, és az Úr azért tartotta vissza, hogy ezáltal adja jelét, Bedivere csak jót fog cselekedni. Bedivere magában viszont azt gondolta, ha Isten ilyen becsesnek gondolta, ugyancsak furcsa módon mutatja ezt ki, továbbá biztos volt benne, hogy ha nagyon akarná, a jobb kezével is bármennyi gonoszságot el tudna követni. De nem sokat bánkódott miatta. Amíg Isten nem látja jónak megvilágítani a szándékait, addig ő éli az életét.

Végtére is, bőven akadt miért élnie. Magas volt, és erős, pompás, bozontos hajkoronával, melynek színe a mosogatóvízére hasonlított, hosszú arcán durván faragott vonásokkal. Ráadásul Dyfed nagy családjai egyikének sarjaként egy kicsiny, ám virágzó királyság trónjának várományosa volt. Ép karja aránytalanul erős volt, a fegyvermestere pedig segített olyan küzdőstílust kidolgoznia, ami ebből előnyt kovácsolt. Nem sok férfi rendelkezett a kellő erővel, hogy rendesen forgatni tudja a harci pörölyt, de Bedivere erre termett, és egy olyan kalapácsot hordozott, mely Thunarnak, a szász viharistennek is dicsőségére vált volna.

Hasonlóképpen, míg a lemezvértek korában számos lovag lemondott a pajzsról, Bedivere kétszer akkora gondot fordított a pajzshasználatra. Amikor betöltötte a tizenhetet, és elérte felnőtt testének méreteit, csináltatott magának egy vasalt, tüskés szélű pajzsot, rajta Dyfed napfogyatkozásának képével, és az igencsak rettegett holmi lett.

Szüksége is volt rá, mert bizonytalan időkben érte el a férfikort. A nagykirály, az ádáz, fehér üstökű Uther Pendragon rendet hozott Britannia zűrzavarába, mely Róma távozásának féktelen nyomában keletkezett. Összefogta Britannia szedett-vedett, háborúzó királyságait, megerősítette határait, és üldözte a pogányait. Uther ősei római tábornokok voltak, legalábbis a fáma így tartotta. Ő maga a második Julius Caesarnak gondolta magát.

Azonban Uther Britanniája korántsem volt olyan szilárd, mint amilyennek tűnt. A szászok és frankok inváziójának állandó fenyegetettségében létezett, és belső viszályok és rivalizálások zilálták szét. Bedivere apja hűséges volt Camelothoz, de néhány szomszédja nehezményezte az adókat, amelyeket a nagykirály kivetett, hogy végeérhetetlen háborúit finanszírozza. A dolgok nem javultak akkor sem, amikor az öreg király hirtelen örökös nélkül meghalt.

A hír gyorsan terjedt, akár a tűzvész, és ahová csak elért, Britannia lángra kapott. A nemesi házak között régóta parázsló magánháborúk ismét feltámadtak. Cornwall, Orkney és Piktföld szakadár beszédtől zúgott, és a birodalom nagybirtokosaiból tucatnyian is a trónra törekedtek. Bedivere családja gabonát és nyílvesszőket halmozott fel, és kikotorta a várárkot.

Mielőtt azonban Britannia polgárháborúba süllyedt volna, csoda történt. Egy szabálytalan, nagy, szürke kő jelent meg Szent Pál templomának udvarán Londiniumban. A kő tetején egy durva, fekete vasból készült üllő állt, és azon át a kőbe szúrva egy csillogó acélkard, melynek markolata körül karmazsinvörös selyemfonal tekeredett.

A kőbe egyszerű római betűkkel az alábbi feliratot vésték:

KI EZT A KARDOT A KŐBŐL ÉS ÜLLŐBŐL KIHÚZZA,
EGÉSZ BRITANNIA TÖRVÉNYES SZÜLETETT KIRÁLYA

Meglehetősen újszerű és merőben drámai módja volt ez a királyi öröklés megoldásának. Nagy lovagi tornát jelentettek be, és nemesi csőcselék rohanta meg Londiniumot: a vörös képű, dongalábú Erec király Destregalesből, a hórihorgas Cador király Cornwallból és a hegyomlásnyi, hahotázó Rience király Rhegedből, akiről az a hír járta, hogy óriásvér folyik az ereiben. Hibernia három királyt küldött: Marhaltot, Anguisht és Yont. Jöttek Piktföldről, Orkney-ból, a Külső-szigetekről, Lyonesse-ből és még a Csatorna túloldaláról is. Britannia nem szűkölködött királyokban – elvégre királyságokból álló királyság volt –, és a hír mindannyiukat őrületig korbácsolta.

Egyesek azért jöttek, hogy szerencsét próbáljanak a karddal, míg mások a földek és ingóságok kecsegtető piaca miatt érkeztek. Akárki is nyeri el a koronát, riválisait azonnal semlegesíti majd, megfosztva őket birtokaiktól, melyeket aztán barátainak és szövetségeseinek oszt szét hűségük jutalmául. Abban a templomudvarban dinasztiák szerencséjét lehetett megcsinálni.

Bedivere apjának, Reitheoir királynak nem voltak illúziói azzal kapcsolatban, ő maga ki tudja-e húzni a kardot, vagy hogy képes-e megcsinálni a szerencséjét. Mindössze azért volt jelen személyesen, hogy biztosítsa: legyen valaki – bárki –, aki kihúzza, mert bármilyen nevetséges vagy erőltetett öröklés békét jelentene, míg a polgárháború csak szegénységet és szenvedést. Nem akarta, hogy mások seregei gázoljanak át a szántóin, megcsonkítva és hadba kényszerítve a parasztjait.

Bedivere azért tartott vele, mert feltett szándéka volt megnyerni a tornát. Valamint látni akarta végre Londiniumot, és ha lehet, szexelni is.

AMIKOR A RÓMAIAK KIVONULTAK BRITANNIÁBÓL, elhagyták a legtöbb várost és falut, amit felépítettek, Londinium valamiképpen mégis makacsul megtartotta lakossága zömét, ami állítólag mintegy tízezer embert jelentett, ha ilyesmi egyáltalán lehetséges.

A vidéki herceg, Bedivere úgy látta, egyszerűen nem tudnak kikeveredni belőle: Londiniumot egy nagy, tíz láb vastag és harminc láb magas mészkőfal kerítette körbe. Széles utcáin bűvészek és bolondok, kalmárok és papok, szerencsejátékosok, csíkos csuklyás stricik és prostituáltak, mórok és zsidók, disznók, kutyák és patkányok nyüzsögtek. A folyón hattyúk, lapos fenekű halászladikok, fatörzsek, bárkák és szász hosszúhajók tolongtak. Bedivere olyan utcákba nézett be, amelyeket teljes egészében egyetlen mesterségnek szenteltek: cserzővargáknak, szűcsöknek, baromfikereskedőknek, pékeknek, ványolóknak, fűszer- és borárusoknak, patikusoknak, arany- és ezüstműveseknek, selymet, bársonyt, brokátot és damasztot áruló kalmároknak. Tucatnyi templom harangjai kongtak, és a levegő úgy elnehezedett a szénfüsttől, hogy az embernek meg kellett mosnia az arcát, miután egy napot kint töltött. És a szag! A csatornákat csurig töltötte a szennyvíz, a rohadó hal, az eldobott zöldségek és állati belsőségek. A londoniak pedig még büszkélkedtek is azzal, hogy a jeles alkalomra mekkora takarítást végeztek.

Százötven lovagot vártak a tornára, és még többeket nézőnek, pletykálni és szakmai kérdésekről eszmét cserélni. Gyerekek másztak fel a falakra és a cseréptetőkre, hogy jól lássák az érkező bajnokokat, akik a kedvükért felágaskodtak lovukkal, és meglengették kardjukat a levegőben. Hosszú, vékony gonfalonok csavarodtak, csapkodtak és lobogtak zászlórudakról, ormokról és toronysisakokról. Értő kézzel vagy éppen lelkesedésből, házilag varrt zászlók lógtak az ablakokból egyik vagy másik kedvencet biztatva, heraldikai jelvények lehetetlen összevisszaságát felsorakoztatva: halakat, tornyokat, lámpákat, méheket, madarakat, öklöket, szárnyakat, szarvakat, fákat, hasított, négyelt és harántnégyelt formában, pajzsok kerültek pajzsok és azon belül pajzsok közepébe.

A várostól északra, a nagy falon túl káprázatosan zöld és sima bajvívó mezőt alakítottak ki, majd földpadkákon elhelyezett padsorokkal kerítették körbe, ezeket pedig egész, sebtében felállított, bódékból, vászonsátrakból és csíkos selyempavilonokból álló város vette körül. A tömeg töltött pitéket, szamócát, főtt juhlábat és flampetet evett – a flampet sörben főtt, aztán sajttal sült és aztán pitetésztával burkolt disznóhús és füge keveréke volt, és egyúttal az első ételféleség Bedivere életében, amit képtelen volt teljesen elfogyasztani. Hölgy kopjások csoportja vetélkedett különleges műsorszámként, és a tömeg nagy elánnal éljenzett, abban a reményben, hogy valamelyikük leesik a lóról, és szemérmetlenül közszemlére teszi bájait.

De nem ez volt az egyetlen csoda manapság. Ekkorra Bedivere már felfedezte magában a férfiak szerelme iránti vágyat, és bár a részletek homályosak voltak előtte, és nem igazán gondolta át a gyakorlati lépéseket, hogy pontosan mi hova kerül, és hogyan jut oda, azt megérezte, hogy Londiniumnak talán vannak erre válaszai. Dyfedben az a fajta szerelem, amelyre vágyott, tiltva volt előtte, hét pecsét alatt, de azt sejdítette, hogy itt, Londiniumban, a pecsét is gyengébb. Valami talán átszivárog rajta.

Mindenesetre a legjobb ruháját öltötte magára: skarlátvörös harisnyát és egy olyan rövid mi-parti – félig fekete, félig narancssárga – felöltőt, amilyet csak fel mert venni. Szoros szabása kihangsúlyozta domború mellkasát és lapos hasát. Londinium sokaságában kapcsolódások villantak fel, pillantások cikáztak, és tekintetek rajzoltak ki hálózatot, akár egy vad, értékes érc erei. Némelyik jelentésben gazdag pillantás férfi és férfi között esett meg. Bedivere néhány óra múltán úgy érezte magát, mint egy borostyándarab, amelyet addig dörzsöltek, míg már sistergett az energiától. Farkát mintha Szent Elmo tüze ragyogta volna körbe.

Akadt ott egy férfi, idősebb Bedivere-nél, talán késő húszas éveiben, nagy, kerek, barátságos arccal és fénylő orcával. Bedivere a szemébe nézett, majd elkapta a pillantását, aztán másodszor és harmadszor is odalesett. A férfi szinte azonnal megfordult, és besétált egy mellékutcába.

Bedivere követte. Mintha ezüstfonal kötötte volna őket össze. Hagyta, hogy magával vonja, el az apjától, öccsétől, Lucantól és a kíséretüktől, akik észre sem vették, hogy ő eltűnt. Teljesen megfeledkezett a tornáról és az öröklésről. Követte a férfit Westcheap keskeny, cikcakkos utcáin, félig vízből, félig ürülékből álló csermelyeket lépve át. Barna és rózsaszín disznók nyomakodtak el a lába mellett. Mintha egyre mélyebbre hatolt volna a város tiltott, intim járataiba. Ez volt a rejtett világ, a szerelem és a szenvedély világa. A pecsét kezdte megadni magát.

A sokaság megritkult körülöttük, és a nap elcsitult. Öregasszonyok és macskák figyelték őket a kapualjakból. Hová vezeti őt a férfi? Mit fognak ott csinálni? Mármint, tényleg mit? A férfi alakja lenyűgözte. Alacsonyabb volt Bedivere-nél, de széles vállal és mellkassal bírt furcsán keskeny derék fölött, feje nagy gömbnek hatott. Bedivere lélegzetét már az a gondolat is megfagyasztotta, hogy egy percet kettesben lehessen vele, megcsókolhassa, arcán érezhesse a durva borostát, szájában egy másik férfi nyelvét. Zsákmánya figyelmeztető jel nélkül, egyszer csak bebújt egy nyitott átjárón.

Egy kis, földes udvarba jutottak. Olyan szaga volt, mint egy pajtának, trágya és szalma érződött, és a falak körülötte négy emelet magasra nyúltak. Bár késő délelőttre járt az idő, az udvar félig árnyékba borult.

A férfi az árnyékos részen várt rá, az egyik falnak dőlve, keresztbe font karral, csípőjét buján előretolva. Olyan laza volt, akár egy macska, szemhéját félig leeresztette, ajka halvány mosolyra húzódott. Tekintetük összekapcsolódott. Bedivere mellkasából a vágy reszkető lélegzetet préselt ki. Remélte, hogy a férfi tudja, mit kell tennie.

Tudta. Bedivere szerencsés volt, kétszeresen is.

Először azért, mert az első kő nem ütötte ki. Nem is igazán érezte meg az ütést, csak annyit vett észre, hogy a tarkója hirtelen elzsibbadt. Aztán még több kő érte a vállát és a hátát. Gyerekek nevetését hallotta maga fölül.

Bedivere pislogva, még mindig nem teljesen lelappadt erekcióval megtapogatta a tarkóját, és felnézett. Gyerekek voltak, egy egész galeri, akik boldogan nevetve köveket dobáltak rá a fenti tetőről.

Másodszor azért volt szerencsés, mert észrevette a kést. Küzdelem közben nehéz meglátni egy kést, és az ember általában csak akkor fedezi fel, amikor az már beleállt. A nagy fejű férfi alacsonyan fogta, a combja magasságában, de megcsillant rajta a fény. Sietve és ceremónia nélkül lépett előre, gyors halált akart. Számára ez üzlet volt.

Bedivere utolsó gondolata az volt, hogy ezt biztosan nem először csinálják.

KÉSŐBB, AMIKOR VÉGRE A TEMPLOMUDVARBA ért, senki nem kérdezte tőle, hol volt, mi történt a fejével, vagy miért ilyen a tunikája, mert mire visszatalált a fogadóba, valami más is történt. A fényűző látványosságnak induló lovagi torna nevetségbe fúlt. Alig fél napja vetélkedtek a küzdők, amikor valami nevesincs vidéki lovag fegyverhordozója beosont a templomudvarba, és kihúzta a kardot, mielőtt bárki másnak lehetősége nyílott volna próbát tenni.

Micsoda fiaskó! A fiú azt állította, hogy sejtelme sem volt, mit csinál, csak egy másik kardot keresett az urának, aki a sajátját a fogadóban felejtette. A fogadó bezárt, ezért a legény megragadta az első fegyvert, amit meglátott, amely alkalmasint a kőbe szúrt kard volt. Még a feliratot sem vette észre. Talán olvasni sem tudott.

Bedivere boldogan a fiúra zúdította volna haragját, zavarát és csalódottságát, ám még ezt sem tehette meg, mert a kölyök annyira reménytelennek látszott, egy szánalmasan sovány baleknak, aki kutyául volt, és rettegett, miközben újra meg újra megismételte a bűvésztrükkjét a hitetlen püspökök, királyok és mindazok előtt, akik látni akarták. Alig néhány évvel lehetett csak fiatalabb Bedivere-nél, de gyereknek látszott. Minduntalan hátra kellett söpörnie fekete haját a szeméből, és öltözéke ujjába törölgette az orrát, mert nyári nátha kínozta.

Egész délután ezt csináltatták vele, mígnem a dolog már obszcén jelleget öltött: be, ki, be, ki, be, ki. Valahányszor ajtócsukódásra hasonlító, kielégítő csattanással visszatette a kardot, látni lehetett, hogy azért imádkozik, bár ott maradna, hogy valaki más, az igazi király is – akárki legyen az – megpróbálhassa, és kihagyhassa őt ebből.

És mindannyian meg is próbálkoztak, egymást lökdösték, hogy odaférjenek. A kard játékszernek látszott Rience óriási mancsában, aki addig húzta, míg belevörösödött, és ujjain felszakadt a bőr, de a kard maradt, ahol volt. Az esetlen Cador nekiveselkedett, könyöke-térde szétállt, támogatói rekedten szurkoltak neki. Azt beszélik, Marhalt király Hiberniából hercegséget ígért a fiúnak, ha segít neki csalni.

Hideg eső kezdett cseperészni, és a királyokból, nemesekből, a tanácsadóikból, talpnyalóikból és lovagi testőreikből álló tömeg kedve kezdett megkeseredni. A csodának meg kellett volna akadályoznia egy átkozott polgárháborút, de valami balul ütött ki. Ez a fiú gúnyt űzött az Úr szándékából. Még egy rendes lovagi tornájuk sem volt! Klikkek alakultak és bomlottak fel, nemesek pletykáltak, vádaskodtak, és váltottak oldalt. Bedivere apja kiabált, és az emberek vállát veregette, próbált az értelem hangjaként megszólalni, ám senki nem figyelt rá. Nem volt vezető.

Az a szóbeszéd járt körbe, hogy egy puccsot látnak, amit Uther nyavalyás bűbájosa, Merlin rendezett meg varázslattal és bűvésztrükkökkel, hogy egy gyenge akaratú senkit ültessen a trónra, akit majd a mágus a színfalak mögül irányíthat. Ez sem volt értelmetlenebb magyarázat a többinél.

Napnyugtára a tömeg kedve elkomorult. A szerencse kereke úgy forgott, akár egy búgócsiga, és ki tudja, hol áll meg? Az ember veszekedhetett, míg belekékült, de valójában arról volt szó, hogy senki nem tudta pontosan, mi teszi a férfit vagy a királyt. Miféle alkímia változtatja az emberi salakot királyi arannyá? Isten, vér, seregek, hit, szerencse? Szép és jó, hogy vannak csodák, de végeredményben az értelmezés a lényeg, nem igaz? Akár meg is lincselhetik ezt a kis parasztot, odaadhatják a kardot annak, akinek csak akarják, és később kitalálhatják a magyarázatot.

Bedivere alig figyelt arra, ami történik. Agya még mindig ködös volt a fejét ért ütéstől és a többitől. Az a férfi bizonyára látta a karcsonkját, és azt gondolta, hogy együgyű, egy ártalmatlan nyomorék szép ruhákban, az övén kövér bukszával.

Ő azonban korántsem volt ártalmatlan. Még páncél és fegyver nélkül, vágytól és sóvárgástól félig őrülten is Britannia egyik lovagja volt. Amikor Bedivere meglátta a kést, jobb keze ujjaiból maga is pengét formált, és erősen beledöfte a tolvaj nyakának mélyedésébe, összezúzva ezzel a gégéjét. A férfi elejtette a fegyverét, és mindkét kézzel a nyakához kapott, hiábavalóan karmolászva próbálta helyrehozni a sérülést. Bedivere ép kezével felvette a kést. A haldokló férfi támolyogva nyüszített fuldoklás közben. Bedivere átölelte, és hatalmas, izmos könyökhajlatába fogta azt a nagy, kerek fejet.

A gyerekek abbahagyták a kőhajigálást, és csak bámultak, egy sor apró, sötét fej rajzolódott ki az égbolt előtt. Bedivere-t ekkor szomorúság szállta meg, akkora csalódás, amely nagyobbnak tetszett saját magánál is, és amely kiterjesztette szárnyát az udvarra és egész Londiniumra is. Hát itt az én csodám, gondolta. Felnézett a gyerekekre, fogva tartva tekintetüket, és elvágta a férfi torkát, hogy a vér úgy spriccelt szerteszét, mint egy levágott disznóé.

Bedivere elengedte a fickót, és a vér többi része lüktetve a fekete földre folyt. A férfi remegve haldoklott. Minden ember azt hiszi, a gyilkolás könnyen jön, és Bedivere esetében ez igaznak bizonyult. Hogy lehetek ennyire erős, gondolta, és ugyanakkor olyan gyenge, hogy a szerelem reményében követtem egy idegent egy koszos sikátorba?

Órákkal később a templomudvarban még mindig a fejét fájlalta. Érezte esőtől nedves haja alatt a púpot. A sok-sok templom harangjai mintha az agyában kongtak volna – hány rohadt templomra van szüksége egyetlen városnak és egyetlen istennek? Úgy tűnt, a földön nincs hely a hozzá hasonlók számára. Torz volt, testileg-lelkileg elkorcsosult. Nem titok: az Úr azért tagadta meg tőle a kezet, mert a belső romlásának akart külső jegyet adni, hogy mindenki lássa, és megvesse érte.

Valaki énekelt.

Egy életerős, beesett arcú öregember jött előre, és állt meg a szerencsétlen fiú mellett – azt mondták, a neve Arthur –, majd atyaian a vállára tette a kezét. Arthur egy senki volt, de azt mindenki tudta, ki az öregember. Canterbury érseke. Vékony hangon kántálta: