Genevieve Gornichec: The Weaver and the Witch Queen

Copyright © 2023 by Genevieve Gornichec

Hungarian translation © Ballai Mária, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Genevieve Gornichec: The Weaver and the Witch Queen

Berkley An imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2023

Fordította: Ballai Mária

ISBN: 978 963 598 188 5 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Az eredeti borítót készítette: Julia Lloyd

A magyar borítót szerkesztette: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Vas Annamária

Korrektor: Kővári Bettina, Bobály Icu

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: történelmi fantasy, mitológia

A barátoknak, akik végigkísértek az úton,
és azoknak, akik más irányt választottak

I. RÉSZ

A 900-AS ÉVEK ELEJE, NORVÉGIA

1

KÜRTSZÓ HARSANT, KÉTSZER gyors egymásutánban a víz fölött.

Amint ezt a sátortető alatt munkálkodó Gunnhild Özurardottir meghallotta, eldobta a kezében lévő orsót és guzsalyt, majd a többi fonó intése ellenére futásnak eredt. Tudta, hogy később le fogják szidni, de nem érdekelte.

A kürtszó azt jelentette, hogy hamarosan megérkeznek a barátai. Ilyenkor nem számított semmi más.

A hosszúház sarkán befordult, felszaladt a dombra, és a sziget keleti része felé vette az irányt. Itt strázsált az apja őrszeme is egy kis kiszögellésen, a víz fölött.

– Egy hajó! – kiáltott hátra a férfi a társának. Észre sem vette, hogy Gunnhild a szoknyáját felhúzva épp felfelé araszol a párkányra vezető kis létrán. – Ketil hajója!

Mielőtt bármit is mondhatott volna, Gunnhild leakasztotta a kürtjét a helyéről, és kétszer belefújt. Amikor leeresztette, hallotta az érkező hajón lévő gyerekek csalódott hangját, és győzedelmesen ökölbe szorította a kezét.

– Ez az!

– Hé! – kapta ki a férfi a markából a kürtöt. – Ezt csak vészhelyzetben használjuk!

– Vészhelyzet van – bizonygatta Gunnhild a vízben sötétlő foltra mutatva. – Amint elhaladnak a mellett a nagy szikla mellett az öbölben, megfújják a kürtöt. És ha nem felelek, mielőtt kikötnek, akkor zálogba kell adnom nekik valamit. Két kürtszó az üdvözlés, három az elköszönés.

– Nem vagy már túl idős az efféle játékokhoz, te lány?

– Nem, ha tudom, hogy nyerhetek – felelte Gunnhild.

Lemászott a létráról, és mit sem törődve a fejét ingató őrrel, továbbszaladt a part felé.

Ahogy közeledett, látta, hogy Ketil és a fia, Vestein már elkezdték kikötni a hajót a rozoga mólónál. Három másik ember is partra szállt: Ketil felesége, Yrsa, és a két lányuk, Oddny és Signy. Amint Gunnhild odaért hozzájuk, azonnal magához szorította őket. Signy áttette a másik kezébe a hálózsákját, sóhajtozva a batyujába nyúlt, és elővett belőle egy üveggyöngyöt. Gunnhild diadalmasan kikapta a tenyeréből, majd az övén lógó erszénybe süllyesztette a zsákmányt.

A tizenkét telet megért Gunnhild korban pontosan a két nővér közé esett: Signy egy téllel idősebb, Oddny egy téllel fiatalabb volt nála. A lányok az összejövetelek kivételével alig találkoztak egymással, amitől még ragyogóbbnak tűnt ez a nap.

– Túl gyors vagy – panaszkodott Signy, miközben Gunnhild mindkettejüket átkarolta, és az apja csarnoka felé terelte őket.

– Vagy ti nem vagytok elég gyorsak – vetette fel Gunnhild –, mert akkor is én nyerek, ha én megyek látogatóba hozzátok. A gyűjteményem is ezt igazolja.

Oddny fújtatott egyet, és a hálózsákjába tekert szőrmék egyikét piszkálta. Csontos válla előregörnyedt, beesett arca még komorabbnak hatott, mint máskor.

– Talán néha mi is nyernénk, ha Signy abba tudná hagyni egy percre az álmodozást, és másra is figyelne.

– Csitt legyen! Figyelek én mindenre – vetette oda Signy félvállról, de zöld szeme pajkosan csillogott.

Gunnhild szerette a csintalanságát: akár zabkekszet készült lopni a konyháról, akár a parasztokat akarta megtréfálni, Signy mindig hajlott a mókára, míg Oddny kötelességtudóan elvégezte a ráosztott feladatokat, és közben rosszallóan figyelte őket. Oddny társasága nem volt olyan szórakoztató, mint a nővéréé, de legalább soha nem árulkodott rájuk.

Amikor beléptek a hosszúházba, már javában folytak az előkészületek az esti szertartásra és a lakomára. A csarnok túlsó végében, nem messze Gunnhild apjának magasülésétől egy kis, négyzet alakú dobogót állítottak fel a jósnőnek, ahonnan ráláthatott az egész sokaságra, mielőtt feltárta volna előttük a jövőt. A dobogó Ódin, Thor és Frey fából faragott szobra alatt kapott helyet, az istenek képmásai pedig a gerendán álltak a bejárat fölött, mely Gunnhild családjának alvóhelyére vezetett.

Gunnhild még soha nem látta ilyennek az apja csarnokát: mindenhol nyüzsögtek az emberek, izgatottság töltötte meg a levegőt. A jósnő közelgő érkezése a feje tetejére állította az egész háztartást, és Gunnhild áldotta a szerencséjét, amiért a zűrzavar közepette sikerült elbliccelnie a fonást.

A csarnok két oldalán, térdmagasságban emelvény futott végig, ezen ültek a vendégek a lakomák alatt, később pedig itt is aludtak. Nappal az ajtókon és a középen lévő két tűzhely fölötti lyukon keresztül áradt be a fény a csarnokba. Este félhomály uralkodott a füsttel telített hosszúházban, csak a tűzhelyek adtak némi világosságot, és az olajmécsesek, amelyek a termet különböző részekre osztó póznákon lógtak a csarnok két oldalán.

– A mi családunk hol fog ülni? – kérdezte Oddny, amikor a helyiség közepére értek.

– Anyám intézte az ültetést – felelte Gunnhild. – Megkérdezhetjük…

Mintha csak szólították volna, Gunnhild anyja épp ekkor lépett ki a hálóteremből. Már ünneplőbe öltözött, a legszebb melltűit és gyöngyeit viselte, áttetsző fejkendőjét a nyakszirtjénél kötötte meg. Mielőtt Gunnhild szóra nyithatta volna a száját, az asszony már ott is termett mellette.

– Milyen rosszaságon töröd a fejed, Gunnhild? – kérdezte Sólveig. – Miért nem fonsz? Ulfrunnal és a többiekkel kellene lenned, rájuk bíztam, hogy ne legyél láb alatt.

Nem árultak be – állapította meg Gunnhild magában, de az anyja ellenséges arckifejezése láttán máris elillant a megkönnyebbülése.

Oddny és Signy valamicskét közelebb húzódott hozzá. Signy még erősebben fogta a karját, és Oddny – a szülői tekintélynek való engedelmesség mintaképe – is megmerevedett, mindketten a legrosszabbtól tartottak. Sólveig soha nem merészelte volna megütni a lányát a vendégek előtt, ám ettől függetlenül megtehette, ha kettesben maradnak, és ezt Ketil mindkét lánya tudta. Nemegyszer látták a nyomait.

– Hallottam a kürtöt – szólalt meg végül Gunnhild. A barátai jelenlétéből erőt merítve sikerült kipréselnie magából a szavakat. – Győznöm kellett.

– Már megint ez az ostoba játék! – szidta le Sólveig, és gyakorlatilag megismételte az őrszem korábbi mondatát. – Nem vagytok már túl idősek ehhez, lányok?

– Ez csak egy játék.

Gunnhild felszegte az állát, és farkasszemet nézett az asszonnyal. Oddny és Signy még akkor se moccant Gunnhild mellől, amikor az ő anyjuk is belépett a csarnokba, és megállt mellettük.

– Üdvözöllek, Sólveig – szólalt meg Yrsa udvariasságot erőltetve magára. – Máris galibát okoztak a lányaim? Hisz csak most érkeztünk!

Sólveig ugyanolyan mesterkélt udvariassággal felelt.

– Ők nem. De azt hiszem, az enyém, mint mindig, most is rosszban sántikál.

– Gunnhild csak azért jött le a kikötőhöz, hogy személyesen kísérjen minket ide. Miért zavar ez téged?

– Úgy érzem, emlékeztetnem kell téged: vendég vagy a házamban – szakította félbe Sólveig kimérten. – Nem rémlik, hogy kikértem volna a véleményed arról, hogyan bánjak a saját lányommal.

– Világos. – Yrsa unott mosollyal nézett a vendéglátójára, de szeme összeszűkült. – Mielőtt lepakolnánk, akad bárki, akinek szüksége van a segítségemre?

Általában minden birtokon voltak beteg vagy sérült emberek, és Yrsa ügyes gyógyító hírében állt.

– Nem tudok róla. Kérlek, helyezzétek magatokat kényelembe! – mondta Sólveig, és rámutatott egy helyre nagyjából két sorral hátrébb a magasüléstől. Ezután Gunnhildra nézett. – Mosakodj meg, és azonnal láss hozzá a készülődéshez! – parancsolta, majd mielőtt elviharzott volna, még a lánya fülébe sziszegett. – És ne hozz rám szégyent ma este!

Ezzel elment, Gunnhild pedig újra kapott levegőt.

Yrsa fürkésző tekintete egészen az ajtóig követte a nőt, ahol Sólveig újabb vendégeket köszöntött.

– Oddny, Signy, miért nem segítetek Gunnhildnak a készülődésben? – kérdezte a lányaitól.

A testvérek ledobták a hálózsákjukat a földre, s Gunnhilddal együtt a hálóterembe siettek. A szülők a jobb oldalon aludtak, míg a bal oldalon egy függöny mögött két priccs állt, rajtuk vékony szalmazsákkal.

Gunnhild egykor a nővéreivel osztozott ezen a helyiségen, de mivel ők sokkal idősebbek voltak, és már rég férjhez mentek, most Sólveig legkedvesebb szolgálóival aludt itt. Örült, hogy ezúttal egyik koros hálótársát sem találja odabenn. Az ágyak mellett csak pár kis láda kapott helyet a szobában, az egyik Gunnhildé volt. Kinyitotta, elővett belőle egy apró erszényt, majd a kacsázókövek, a kagylók és a lányoktól más alkalmakkor elnyert csecsebecsék mellé tette az új gyöngyöt. Ezután egy csontfésűvel nekiesett sűrű, sötétvörös hajának.

A lakomára szánt ruhája kikészítve várta az ágyon. A vásznat már puhára törték az évek, és a hozzá tartozó gyapjúkötény is kopott volt, csaknem foszladozott, de rombuszmintája még mindig szépnek hatott. A ruhát kiegészítő két fénytelen, ovális melltű egyetlen gyöngysort fogott közre. Gunnhild mindezt a nővéreitől örökölte.

– Amikor a legutóbb itt jártunk, a nyári napfordulókor, anyánk megint megemlítette anyádnak, hogy szívesen magához venne téged egy időre – szólalt meg Signy. Amikor leült az ágyra, a gyöngyök csilingelve egymáshoz koccantak. – Anyád visszautasította.

– Azt mondta, már túl idős vagy az ilyesmihez – tette hozzá Oddny, és leült a szemben lévő ágyra. – Mintha anyánk nem ajánlotta volna fel ezt korábban is.

Gunnhild elhúzta a száját, de nem lepte meg a dolog. Tudta, hogy úgyse menekülhet az anyja elől. Egyszer-kétszer megpróbált elszökni, miközben az egész ház valamilyen lakomára készülődött. Ellopott pár finom holmit a szülei ládájából, abból akarta megvásárolni magának a… Mit is? És hova ment volna? Ha nem Ketilhez – az első helyre, ahol keresnék –, mégis hova máshová? Végül az éjszaka közepén hazasomfordált, kipakolt a tarisznyájából, visszatette a helyére, amit ellopott, aztán befeküdt az ágyba.

Azt hitte, az anyjánál jobban semmi sem tud ráijeszteni, de kiderült, hogy az ismeretlen még Sólveignél is rémisztőbb.

– Persze hogy visszautasította – mondta Gunnhild fásultan. Előszeretettel tagad meg tőlem mindent, amire vágyom. – Ráadásul ma este a jósnő sem jövendölhet nekem.

Signy irigykedve simogatta az ágyra kikészített kötényruha rombuszmintás sávolyát, de erre felkapta a fejét.

– Hogyhogy nem jövendölhet?

– Úgy, hogy anyám nem engedi. – Sólveig szokás szerint semmi más magyarázatot nem adott azon túl, hogy mert azt mondtam. Ugyanakkor Özur néhány korsó sör és Gunnhild hosszas nyafogása után hajlandónak bizonyult tárgyalni a dologról. – Viszont apa azt mondta, azért, mert a legutóbbi jósnő már jövendölt nekem.

– De hisz az a harmadik teleden történt! – háborgott Oddny a homlokát ráncolva. – Ez nem igazságos! Nem emlékszel, mit mondott, ugye?

– Természetesen nem – felelte Gunnhild, s keresztbe fonta a karját. – És senki se mondja el!

– Most az egyszer egyetértek szénfekete szemöldökű Oddnyval – mondta Signy. Oddny szúrós szemmel nézett a nővérére a beceneve hallatán, amelyet azért kapott, mert ritkás szemöldöke sokkal sötétebb volt, mint vékony szálú, fakóbarna haja. – Mi lenne, ha csak úgy velünk jönnél, amikor anyánk szólít minket? Sólveig kellemetlen helyzetbe hozná magát, ha akkor is visszaküldene a helyedre. Az emberek magyarázatot követelnének tőle.

– Ha nem engedelmeskedem neki, még jobban megkeseríti az életemet ezen a télen – felelte komoran Gunnhild, ezt pedig egyik barátja sem tudta cáfolni.

Gunnhild vastag fonatba fonta a haját, felvette a ruháját, feltűzte a melltűket, végül közéjük akasztotta a gyöngysort. Amint elkészült, Signy elismerően felsóhajtott, és Oddny is elégedetten bólogatott. Nekik nem volt melltűjük. Avíttas gyapjúruhát viseltek: Signy pirosat, Oddny halványsárgát. Gunnhild tudta, hogy Oddny örökölte a sajátját, mert úgy lógott rajta, mint egy zsák, és egy keskeny, túl hosszú bőrövvel fogta össze a derekánál.

Viszont egyik darabon sem éktelenkedtek foltok, foldozás nyomai sem látszottak rajtuk feltűnően, amiből Gunnhild tudta, hogy barátai valószínűleg a legjobb ruhájukat viselik, és hogy az anyjuk sem dicsekedhet sokkal szebb holmikkal. Bár Ketil családja nem dúskált a vagyonban, Yrsa mégis kitartóan törekedett arra, hogy magukhoz vegye a szomszédjuk lányát, akivel olyan rosszul bántak otthon.

Gunnhild megpróbálta lenyelni a torkában nőtt gombócot, és leült Oddny mellé.

– Próbáljunk láthatatlanok lenni, amíg el nem kezdődik a szertartás.

– Máskülönben anyánk még munkára fogna minket – fintorgott Signy, és hátravetette magát az ágyon. – Csak egy nap ne kellene orsót venni a kezembe! Olyan nagy kívánság?

– Az, hogy orsót veszel a kezedbe, még nem jelenti azt, hogy bármit is csinálsz vele – dünnyögte Oddny, mire Signy kiöltötte rá a nyelvét.

Végül azzal kötötték le magukat, hogy újrafonták Oddny és Signy haját, mert a hajóút során szétzilálta a szél. Miközben Gunnhild helyrehozta Oddny kettős fonatát, Oddny pedig Signyét, egyre több hang szűrődött be hozzájuk a csarnokból.

– Azt hiszem, jobb, ha most kimegyünk, és nem várjuk meg, amíg anyáink keresni kezdenek minket – vetette fel végül Gunnhild, azzal fel is állt.

A szertartás alkonyatkor vette kezdetét, és mostanra már csaknem teljesen lement a nap. Küszöbön állt a tél, egyre fogytak a világos órák. Nemsokára alig fog felkelni a nap, ő pedig ebben a csarnokban reked, és a tűz mellett kell majd fonnia vagy varrnia, teljesen kiszolgáltatva az anyjának.

De most még nem. Ma este ott voltak mellette a barátai, és várt rá a jövő.

A CSARNOK MEGTELT EMBEREKKEL, meggyújtották az olajmécseseket, ám a jósnő, akit Harald király adószedője és a kísérete vitt körbe északon, még nem érkezett meg.

A szomszédos birtokokon élő családok mellett meghívást kaptak Gunnhild apjának számi barátai is, akik a csarnok másik végében sereglettek össze. Gunnhild látta, hogy pár nő odamegy Yrsához, és az északiak nyelvén társalognak vele. Ketil és Özur a saját nyelvükön beszéltek a számikkal. Gunnhild a csarnok túlsó feléből is hallotta, hogy Ketil öblösen felnevet, amikor a legnagyobb darab számi férfi vigyorogva hátba veregeti.

Gunnhildnak a lakoma kezdetére a szülei asztalához kellett mennie, de egyelőre Signy és Oddny mellett ült. Innen hallhatták Ketilt és Özurt, ám azt nem értették, mit mondanak.

– Vajon miről lehet szó? – kérdezte Signy.

– Engem inkább az érdekel, mit fognak gondolni a számik a jósnőről – jegyezte meg Oddny. – Tudtad, hogy apa szerint a számi férfiak között több a jós, mint mifelénk? Lefogadom, hogy a szertartásaik is máshogy zajlanak…

Signy megérintette a húga karját.

– Csitt, kezdődik!

A morajlás elült, amikor végre megjelent a jósnő. Törékeny, furcsa öregasszony volt a vénséges, ráncos arcától kezdve báránybőr fövegén és kesztyűjén át az övére akasztott megannyi rejtélyes erszényig. Gunnhild tekintetét leginkább a kezében tartott vasbot vonzotta, amelynek teteje elcsavarodott, és sárgaréz berakásai csillogtak a tűz fényében.

A lányok tátott szájjal bámulták. Gunnhild keze ökölbe szorult az ölében, úgy érezte, a szíve menten kiugrik a mellkasából.

Míg a csarnokban a többi ember a félelem és hódolat mámoros elegyével nézte végig, ahogy a király adószedőjének két embere a dobogóig kíséri a bicegő öregasszonyt, a számik leplezetlen kíváncsisággal figyelték a jelenetet. A jósnő háttámla nélküli, egyszerű széke három rövid lábon állt a dobogón, és tollal tömött párnát helyeztek rá. A csarnok elcsendesedett, amikor a nő kihúzta magát, eltávolodott a kísérőitől, majd fellépett a kis dobogóra, és helyet foglalt.

– Most jöjjenek elő azok, akik készek elénekelni nekem az oltalmazó dalokat! – szólalt meg.

Hangja meglepően parancsoló volt, mennydörgésként tört ki apró testéből.

Yrsa, Sólveig és a többi nő felkelt a helyéről, és körbeállta a dobogót. Signy megragadta Gunnhild és Oddny kezét.

– Egy nap mi is ott leszünk – suttogta nekik.

Oddny leintette, de Gunnhild bólogatott. Igen, az anyjuk megtanította nekik a dalokat, és nagyon is valószínű, hogy egy nap, amikor már idősebbek lesznek, őket is felkérik, hogy segédkezzenek egy ilyesféle szertartáson.

Ám Gunnhild nem igazán tudta elképzelni magát, amint ott énekel a többiekkel. Sokkal jobban megragadta, mekkora tekintélye van a jósnő puszta jelenlétének, s az a benyomása támadt, hogy a nő tetszés szerint átírhatja mindannyiuk sorsát, mert nem pusztán hírhozója annak, ami a jövőben vár rájuk. Szinte megrészegült az asszony hatalmától.

A jós a köré sereglett nőkre nézett.

– Szabad akaratotokból kell támogatnotok engem, ezért újfent felteszem a kérdést. Hajlandók vagytok segíteni nekem megidézni a szellemeket? Felemelitek a hangotokat, hogy idehívjátok őket, és távol tartsátok azt, aki ártani akar nekünk? – A körben állók megerősítették a szándékukat. – Kezdjük hát!

Amikor a nők dalra fakadtak, Gunnhild csontjai bizseregni kezdtek. Ezekhez az énekekhez nem tartozott értelmes szöveg, de a lány libabőrös lett a dallamuktól. A jósnő pár perc után lehunyta a szemét, a karjára fektette a vasbotot, akár egy guzsalyt, és úgy tett, mintha fonna.

Gunnhild halkan felnyögött. Az öregasszony egyik keze csipkedni és húzni kezdte a guzsalyon lévő láthatatlan gyapjút, a másik pedig villámgyorsan forgatta a képzeletbeli orsót. Gunnhild egy vékony szálat látott megformálódni az ujjai között, amely különös, fehér fénnyel ragyogott.

Úgy tűnt, egyedül Gunnhild figyelt fel erre a képtelenségre.

– Ti is látjátok? – kérdezte halkan Signytől és Oddnytól.

– Mit? – kérdezett vissza Signy.

– A szálat – felelte Oddny alig hallhatóan. – Én is látom.

– Milyen szálat? Én semmit sem látok – értetlenkedett Signy a kelleténél hangosabban, mire ismét csendre intették, ezúttal a mellettük ülő felnőttek.

A lányok tovább figyelték a szertartást. A jósnő hirtelen kiejtette a kezéből a láthatatlan orsót, a másikkal pedig erősen megmarkolta a vasbotot, és kihúzta a hóna alól. A csillogó szál túlsó vége a mellkasából indult ki, majd rátekeredett a botra, és a földre hullt. Feszes volt, mintha valami alulról húzta volna.

Gunnhild gyomra görcsbe rándult.

A jósnő kinyitotta a szemét – amely fennakadt, csak a fehérje látszott –, s a hang, amelyen megszólalt, nagyon hasonlított a sajátjához, de mégsem ugyanaz volt.

– Lépjenek elő azok, akik tudni akarják, milyen sors vár rájuk! Ám figyelmezzetek: csak azt áruljuk el, amit akarunk, és csak annak, akinek akarjuk.

– Egy szellem beszél belőle? – kérdezte Signy hangosan suttogva, mire Oddny oldalba bökte.

– Hallgass már! – teremtette le.

Gunnhild egyikükre sem figyelt, le sem tudta venni a szemét a szertartásról. A csontjaiban rezegtek a dalok, miközben a nők tovább énekeltek, de immár halkabban, hogy hallani lehessen a jósnő szavát.

Az emberek egyesével közelítettek a dobogóhoz. Akadt, aki egymagában, míg mások az egész családjukkal indultak el, a körben álló nők pedig utat engedtek nekik. A jósnő felszegett fejjel és távolba meredő, vak tekintettel közölte velük, hogy jó termésre számíthatnak, a gyerekeik egészségesek lesznek, a jószágok pedig átvészelik a telet.

Egyeseknél a jósnő habozott egy ideig, fehér szeme ide-oda ugrált, mintha keresne valamit. Mások esetében mintha készségesebben osztották volna meg a tudásukat a szellemek. A számik egymás között pusmogtak, de egyikük sem jött előrébb, hogy megismerje a sorsát.

– Van még valaki? – kérdezte a jósnő az egybegyűltektől, amikor már úgy tűnt, az éneklő nőket is beleszámítva szinte mindenki sorra jutott.

Yrsa hátrafordult, a lányaira nézett, felvonta a szemöldökét, majd alig észrevehetően oldalra biccentette a fejét. Signy és Oddny felállt, és a helyiség közepére ment. Signy a válla fölött Gunnhildra nézett, mintha csak azt mondta volna, gyere már, majd Oddnyval együtt megállt a jósnő előtt, mire bezárult mögöttük a kör.

Gunnhild az anyja tarkójára szegezte a tekintetét, és egyre nagyobb haragra gerjedt. Nem igazság, hogy én nem tudhatom meg a sorsom, amikor senki sem hajlandó elmondani, mit jövendölt a legutóbbi jósnő.

De lehet, hogy ez a jósnő tudja. Felháborodása egyszeriben bátorságot öntött belé. Azt hiszem, erre csak egy módon deríthetek fényt.

Még egy kicsit tétovázott, aztán felállt, a barátai után szaladt, átfurakodta magát az asszonyokon, végül megállt Oddny és Signy mellett. Érezte magán az anyja tekintetét és a belőle áradó haragot, de nem fordult meg, és nem nézett rá.

A középen meggyújtott tüzek és az olajmécsesek kísérteties árnyékot vetettek a jósnőre. A táncoló, narancssárga fény még mélyebb ráncokat vésett a bőrére, és megcsillant botja sárgaréz berakásán. Úgy tűnt, az öregasszony bármelyik pillanatban megszólalhat – egészen addig, amíg Gunnhild oda nem lépett a barátai mellé. A jósnő megingott, elkomorult, a fogát szívta.

Oddny remegett. Gunnhild bátorságot szeretett volna önteni belé, ezért megfogta és megszorította a kezét. Signy előre-hátra dülöngélt.

A jósnő végre megszólalt.

– Egyikőtök elhomályosítja a másik kettő jövőjét. A sorsotok jóban-rosszban összefonódik. – Ekkor ismét eltorzultak a vonásai, ezúttal félelmet és zavarodottságot tükrözve. – Nem merek ennél többet mondani.

Gunnhild hallotta, hogy körülöttük mindenki felszisszen, amit döbbent sugdolózás követett. Az összes vér a fejébe tódult, zúgásától alig hallotta, mit mondanak. Hozzá hasonlóan Oddnyt is mélységes nyugtalanság fogta el, körme félhold alakú árkokat vájt Gunnhild bőrébe. Signy ugyanolyan rettenthetetlen volt, mint máskor, így végül ő tette fel a kérdést:

– Ezt hogy érted?

De a jósnő nem felelt. Mintha hirtelenjében elhagyta volna az ereje, és sokkal idősebbnek látszott, mint egy perccel korábban.

– Mára eleget beszéltem, most elnémulok.

Előregörnyedt a székén, álla a mellkasára bukott, és Gunnhild látta, hogy megrántja a ragyogó szálat, akár egy horgászzsinórt. Amint így tett, megvonaglott a teste, kinyílt a szeme, s újra látni lehetett a szembogarát. A király adószedőinek emberei rögtön mellette termettek, és lesegítették a dobogóról.

Oddny, Signy és Gunnhild szobormereven állt egy helyben, minden szem rájuk szegeződött. Amint a jósnő magához tért, az asszonyok abbahagyták az éneklést. Sólveig a kört megbontva, halvány mosollyal az arcán bejelentette, hogy kezdődik a lakoma. Erre a csarnokban azonnal megindult a beszélgetés, először tétován és halkan, aztán egyre hangosabban.

Sólveig a lánya felé fordult.

Gunnhild soha nem fogja elfelejteni, hogy nézett rá ekkor az anyja. Mintha azt is megbánta volna, hogy világra hozta.

2

GUNNHILD, AMENNYIRE TUDTA, kerülte az anyját a szertartás után, de a lakoma alatt a családjával kellett lennie, és közben egyre jobban elhatalmasodott benne a rettegés. Szerencsére Özurt és Sólveiget lefoglalták a vendéglátással járó teendők, így nem sokat törődtek vele. A cselédek és a rabszolgák szánakozó pillantást vetettek rá, amikor elhaladtak mellette a füstölt hússal és laposkenyérrel megpakolt tálcákkal vagy a söröskorsókkal. Rajtuk kívül egyedül Özur egyik barátja mert a lányra nézni, akit a gyerekek öreg Skúlinak hívtak. A vén gazda nem messze tőlük foglalt helyet civakodó feleségei és rakoncátlan gyerekei társaságában.

Gunnhild szándékosan figyelmen kívül hagyta. Már a szertartás előtt is észrevette, hogy a férfi őt méregeti, ám Skúli most félve pillantott rá, akár egy marni készülő kígyóra. Gunnhild nem tudta eldönteni, melyik a rosszabb.

Másfelől a bátyjai – fennhéjázó ifjak ugyanolyan vörös hajjal, mint amilyen húguké és az anyjuké – vagy nem értették, mire célzott a jósnő, vagy szokás szerint semmit sem vettek észre Gunnhild gyötrődéséből, mert úgy ugratták, mintha mi sem történt volna.

– Miért biggyeszted így a szád, kis Gunna? – kérdezte tőle Álf, amikor lehuppant mellé egy sörrel teli ivókürttel a kezében.

Eyvind a másik oldalára ült, közben kupájából kilöttyent az ital.

– Pontosan. Az megvan, hogy ez egy mulatság, ugye, kishúgom?

– Ugyan mit ünneplünk? – kérdezte Gunnhild az ételt piszkálva, amely inkább kására hasonlított, mint ragura. Még egy falatot sem evett, a szétfőtt gyökérzöldségeken próbálta levezetni a feszültségét. – Azt, hogy rajtam kívül mindenkire fényes jövő vár?

– Jaj, tudod, milyenek ezek a jósnők! – Eyvind tett egy széles mozdulatot a kupájával. – Mindig olyan homályosan fogalmaznak.

– Biztos vagyok benne, hogy senki sem vette komolyan, amit mondott – nyugtatta Álf.

Eyvind nagyot kortyolt az italból.

– Fel a fejjel, nem olyan rossz a helyzet.

– De az. Anyánk nagyon haragszik rám – magyarázta Gunnhild morcosan.

Az ikrek lopva egymásra pillantottak, miközben ő némán trancsírozott egy újabb fehérrépát. A fiúk ezt soha nem értenék meg. Álf és Eyvind voltak Gunnhild testvérei között a legfiatalabbak, de így is tíz tél választotta el őket a lánytól, ezért életük nagy részét távol töltötték egymástól. Amint elérték a megfelelő kort, elmentek portyázni, hogy nevet szerezzenek maguknak. Gunnhild abban reménykedett, hogy a fivérei pár nappal korábbi érkezése és a nyáron szerzett zsákmány meglágyítja majd az anyjuk szívét, de hatalmasat tévedett.

– Ugyan már! – tiltakozott Álf. – Tényleg azt hiszed, annyira haragszik, amiért odaálltál a jósnő elé? Mi a te korodban egyszer sem fogadtunk neki szót.

Gunnhild a fivérére nézett.

– Mondta, hogy eltiltott engem a jóslástól?

– Sejtettük – rántott egyet a vállán Álf. – Különösen azután, ami múltkor történt.

– Mi az, hogy „múltkor”? – szegezte Gunnhild Eyvindnek a kérdést, mert ő láthatóan többet ivott, ezért könnyebben megeredt a nyelve.

– A múltkor, amikor erre járt egy jósnő – hadarta Eyvind. – Nem emlékszel rá?

– Az volt a harmadik telem – felelte Gunnhild, és Álf felé fordult. – Mit mondott rólam az a jósnő?

Az ikrek ismét egymásra néztek, Eyvind a fejét ingatta, színpadiasan kiürítette a korsóját, majd talpra pattant.

– Elfogyott a söröm – jelentette be.

– Ne törődj vele, Gunna! – mondta Álf sietősen. – Nem is kellett volna említenünk.

A két fivér elment megkeresni a legközelebbi szolgálót, hogy folytathassák az ivást. Gunnhild egy darabig magában fortyogott, aztán felállt, hogy utánuk eredjen, és tovább faggassa őket, ám ekkor megjelent mellette Oddny, vastag kendővel a vállán.

– Gyere, a fiúk tüzet raktak odakint! – suttogta.

A lányok kiosontak a lármás csarnokból, és elindultak a sötét alakokkal körülvett kis örömtűz felé. Amikor közelebb értek hozzá, Gunnhild felismerte a lányok bátyját, Vesteint, és még pár helybéli gyereket, akik pokrócokon meg szőrméken ücsörögtek.

Gunnhild és Oddny letelepedett Signy mellé, s egy fiút figyeltek, aki magát szkaldnak képzelve verset szavalt a Valhöllről, ahol a csatában elesettek harcolnak és lakomáznak a Ragnarökig, az istenek és ellenségeik közötti végső összecsapásig. A többi gyerek lélegzet-visszafojtva hallgatta őt, bár bizonyára rengetegszer hallották már a történetet. Hamarosan elég idősek lesznek ahhoz, hogy maguk is portyázni menjenek, és hírnévre tegyenek szert. Közülük sokan nem fognak visszatérni. Gunnhild fivérei a szerencsés kevesek közé tartoztak, és jó úton haladtak afelé, hogy a fosztogatás az életformájukká váljon, ami miatt a hálogalandi gyerekek szemében máris legendának számítottak. Ezeknek a kölköknek a többsége csak pár portyán fog részt venni, és ha mindezt ép bőrrel megússzák, letelepednek, azután békés életet élhetnek, hacsak egy helyi hersir, például Gunnhild apja csatába nem hívja őket a király parancsára.

Gunnhild azon kapta magát, hogy elkalandoznak a gondolatai. A Ragnarök – valamint a jósnő szerint a saját és a barátai sorsa – egyelőre elvont problémát jelentett. Egy jövőbeli nehézséget. Sólveig büntetése azonban nem fog váratni magára, és nagyon is kézzelfogható lesz. Vajon mit tesz majd, ha elmennek a vendégek, és nem kell többet lepleznie igaz valóját?

A tél hosszúra nyúlik, és végtelen számú lehetőséget rejt.

Gunnhildnak hirtelen hányingere támadt, ezért felállt, és arrébb botorkált a tűztől. Amint kellően eltávolodott a többi gyerektől, lehuppant a kavicsos partra, felhúzta a lábát a mellkasához, és átkarolta a térdét. Csak akkor nyitotta ki a szemét, amikor háborgó gyomra némiképp lecsillapodott. Csodával eltelve nézte az elé táruló tájat. A holdfény csillogott a sötét szoros fölött, azon túl pedig északi fény táncolt a szárazföld csipkés hegycsúcsainál. Hiába a káprázatos látvány, az otthona szépsége sem enyhítette szorongását, így hát a karjába temette az arcát.

A háta mögött csikorgó kavics elárulta, hogy nincs egyedül. Pár pillanattal később egy pokróc terült a vállára, majd Oddny és Signy ült le a két oldalára.

– Anyám meg fog ölni – panaszolta Gunnhild, felemelve a fejét. – És valamit titkol előlem a családom. A fivéreimtől tudom, hogy azzal kapcsolatos, amit a legutóbbi jósnő mondott. Folyton arra gondolok, hogy… hogy én homályosítom el mindannyiunk jövőjét. Nem kellett volna dacolnom anyámmal. Mindent tönkretettem.

– Az emberek máris sugdolóznak rólunk. És senki sem jött oda beszélgetni hozzánk a lakoma alatt – jegyezte meg Oddny. – Anya jól le is teremtett egy nőt, aki azt mondta, hogy most már soha nem megyünk férjhez.

Gunnhild visszahajtotta a fejét a kezére.

– Látjátok? – nyöszörögte.

Signy felhorkant.

– Az emberek folyton ostobaságokat beszélnek. De ez még nem jelenti azt, hogy te vagy a balsors előjele. Ráadásul tényleg az a legrosszabb, ami történhet velünk, ha nem megyünk férjhez? Nézd csak meg a nővéreid férjét, Gunna! Majdnem mind vén kecske!

– Mi lenne, ha megint megkérnénk a jósnőt, hogy árulja el a jövőnket? – vetette fel Oddny a kezét tördelve.

– Te is láttad, milyen volt – vitázott Signy. – A szertartáson se mondta el, mitől tart annyira, most miért tenné?

Oddny haragosan nézett a testvérére.

– De a jó hírünk forog kockán…

– Az öregasszonynak köszönhetően most már mindhármunkról ugyanazt gondolja mindenki – mondta Signy, majd fény gyúlt a szemében. – Mi lenne, ha vérszerződést kötnénk egymással?

– Már így is vér szerinti testvérek vagyunk, te tökkelütött.

– De arra gondoltam, hogy Gunnhilddal – magyarázta Signy. – Miért ne teljesítenénk be itt helyben a jövendölést azzal, hogy összekötjük a sorsunkat?

– Még úgy is, hogy egyikünkre balsors vár, ami a másik kettő életét is romba dönti? – figyelmeztette ismét Gunnhild, azzal a szent meggyőződéssel, hogy magáról beszél.

– Ki tudja, még az is lehet, hogy valamelyikünk lesz a következő Ása királyné.

– Akármi történik, együtt nézünk szembe a jövővel – felelte Signy eltökélten. – Benne vagytok?

Gunnhild végül belement a játékba. Úgy illegette magát, akár egy királyi méltóság, és színpadias hangon felelt.

– Ha nem ismernélek olyan jól, te kis bajkeverő, azt hinném, épp megpróbálod lekötelezni Norvégia leendő legbefolyásosabb asszonyát.

– Mit is mondhatnék… – Signy a magasba emelte a kezét, mintha áldást akarna mondani, majd Gunnhild felé fordult, és rázendített. – Ó, Norvégia leendő legbefolyásosabb asszonya, te! Kérlek, köss velünk vérszerződést, hogy az idők végezetéig az adósunk légy!

Gunnhild horkantott egyet, de Oddny közbevágott.

– Ne kössünk vérszerződést!

– Miért ne? – tudakolta Signy, miközben leejtette a kezét.

– Nekem sincs vele gondom – szólalt meg Gunnhild.

A testvérek elhallgattak, és Gunnhild felé fordultak. Oddny haragosan pislogott, Signy szája pedig vigyorra húzódott. Az idősebb nővér előhúzott egy kiskést az övére csatolt tokból.

– Akkor csináljuk! Fogadjuk meg, hogy mindig számíthatunk egymásra, még akkor is, ha más utakon járunk.

– Signy, ne már! – figyelmeztette Oddny ingerülten, majd elhúzta a száját, amikor a nővére megvágta a tenyerét, és továbbadta Gunnhildnak a kést. – Ez nagyon nehezen fog begyógyulni.

Gunnhild ugyanúgy járt el, mint Signy, és összerezzent, amikor a penge a bőrébe hasított. Ezután Oddny felé nyújtotta a kést.

– Miért adod te is Signy alá a lovat? – háborgott Oddny a pengére meredve.

– Csak óvatosan! – intette Gunnhild. – Lehet, hogy Norvégia leendő legbefolyásosabb asszonya előtt állsz.

Oddny elbiggyesztette a száját, majd a kezébe vette a kést.

– Hát jó. De a vér már így is kötelez arra, hogy feltakarítsam Signy után a romokat. Csak veled fogok vérszerződést kötni, Gunnhild.

Ezúttal Signy forgatta a szemét.

– Ahogy akarod – hagyta rá Gunnhild.

Oddny megvágta a kezét, azután összetapasztották a tenyerüket.

– Mindig számíthatunk egymásra – suttogta Gunnhild.

– Még akkor is, ha más utakon járunk – fejezte be Oddny.

Gunnhild ezt követően Signyvel is összeérintette véres tenyerét.

– Így ni – nyugtázta Signy, miután elhúzta a kezét. – Most már egymás nővérei vagyunk.

Ekkor Gunnhildnak motoszkálni kezdett valami a fejében, amit a szertartáson látott, de az aggasztó jövendölés után megfeledkezett róla. Miután letéptek pár csíkot a pokrócból, és bekötözték a kezüket, újra eszébe jutott a dolog.

– Signy – szólalt meg –, te tényleg nem láttad a jósnő fonalát?

– Nem volt ott semmiféle fonál – makacskodott a lány. – Biztos csak ti képzeltétek oda. Nem gondoljátok, hogy mások is látták volna, ha ott van? Vacsoránál megkérdeztem anyát, apát és Vesteint is, de nem vettek észre semmit. Mind úgy néztek rám, mintha elment volna az eszem. Mindenesetre a tény, hogy mindketten ugyanazt képzeltétek oda… – kezdte Signy, majd döbbent arcot mímelt. – Oddny, el sem hiszem, hogy van képzelőerőd.

– Elég volt ennyi butaság egy estére – jelentette ki Oddny, azzal felállt. – Megyek, lefekszem.

Ezután gondolataiba merülve elindult a hosszúház felé, bekötözött kezét a mellkasához szorította.

Signy Gunnhildhoz fordult.

– Én is visszamegyek. Te nem jössz?

– Még maradok kicsit.

Gunnhild ismét felhúzta a térdét a mellkasához, átkarolta a lábát, a fejét hátrahajtotta, hogy jobban lássa a zölden és kéken táncoló sarki fényt. Annyira belefeledkezett a látványba, nem is tudta, meddig ücsörgött ott egyedül.

Mire visszament a csarnokba, a mulatság már elcsendesedett, a vendégek többsége horkolt. Lábujjhegyen elhaladt az adószedő és az emberei, a számik, Signy, Oddny és a családjuk hálóhelye mellett. Miközben előrefelé tartott, a jósnőt keresve a több részre osztott emelvényt kutatta, de az olajmécseseket addigra eloltották, és a tüzek is csak pislákoltak, így nem járt szerencsével.

A hálóterem végéhez közeledve felpillantott Thor, Ódin és Frey szobrára. Némán imádkozott, hogy a szülei már aludjanak, és ne kelljen még szembenéznie az anyja haragjával.

Fohászát meghallgatták az istenek: amikor belépett a hálóterembe, Sólveig és Özur mélyen aludt. Hálát rebegve mászott be a saját ágyába, de azt tapasztalta, hogy abban nem más fekszik, mint a jósnő.

Ulfrun, a ház régi szolgálója a lány felé fordult.

– Ma velem alszol, csibém. Anyád parancsára.

Gunnhild beletörődőn szuszogott, majd levetkőzött a zsírkő lámpás hunyorgó fényében. Gyapjú kötényruháját visszavette a vászon ingruha fölé, hogy melegen tartsa a testét, aztán bekúszott Ulfrun mellé, aki háttal neki, a falnak fordulva feküdt.

A lány megvárta, hogy hálótársa álomba szenderüljön, majd kicsusszant az ágyból, és a keskeny helyiséget átszelve a jósnőhöz osont. Az asszony ernyedt, ráncos arca élesen kirajzolódott a lámpás fényénél. Bár a szeme csukva volt, nem lélegzett olyan mélyen és lassan, mint az alvók.

Amikor Gunnhild leguggolt mellé, kipattant az egyik szeme.

– Láttam a fonalat – közölte vele Gunnhild suttogva.

Erre a jósnő mindkét szemét kinyitotta.

– Ó, csakugyan?

– Igen. És kérlek, áruld el… melyikünkről beszéltél a jövendölésben? Ki lesz az, aki mindent elront a másik kettőnek?

Az öregasszony hallgatott.

Gunnhildnak ismét eszébe jutott, mekkora hatalomról tett tanúságot a jósnő a szertartás alatt, milyen tiszteletet mutattak felé, és mennyi ezüstöt kapott fizetségül a szolgálataiért. Ő maga csak akkor tehetett volna szert ekkora vagyonra, ha az apja busás hozománnyal látja el, a jövendő férje pedig nagy jegyajándékot ad neki. Az fogja meghatározni az értékét, hogy mások szerint mennyit ér.

Vajon milyen lehet, ha valakinek sem az anyja, sem a férje nem mondja meg folyton, hogy mit csináljon? – merengett Gunnhild. – Milyen lehet, ha egy nőt önmagáért, a saját képességeiért tisztelnek, és nem azért, akivel rokonságban áll?

Aztán eszébe jutott valami. Egy lehetőség, hogy választ kapjon ezekre a kérdésekre, egyúttal megmeneküljön az anyja haragja elől is – és hogy távolságot teremtsen maga meg a fogadott nővérei között, akik már így is selejtes árunak számítottak, mert ő odaállt melléjük a körben.

– Megtanítasz a mesterségedre? – kérdezte Gunnhild.

Az öregasszony hunyorogva nézte.

– Miért akarnál jósnő lenni?

– Azt akarom, hogy féljenek és tiszteljenek. Azt akarom, hogy lássanak.

– Jobban tennéd, ha ezt kivernéd a fejedből!

A jósnő felindultan beszélt, de Gunnhild a félelmet is kihallotta a hangjából, csakúgy, mint a szertartás alatt.

A lány ökölbe szorította a kezét. Még mindig volt valami, amit nem mondtak el neki.

– De én olyan szeretnék lenni, mint te. Önálló életet akarok élni.

A jósnő rábámult, majd felsóhajtott, és a fal felé fordult.

– Taníts! – kérlelte Gunnhild annak ellenére, hogy már nem látta az arcát. – Kérlek!

A jósnő meg se moccant. Gunnhild lemondóan felnyögött, végül visszabújt Ulfrun mellé.

Nehezen aludt el, de amikor sikerült neki, azt álmodta, hogy ő áll ott a dobogó tetején, ő fogja kezében a vasbotot, és ő méri végig az elragadtatott tömeget.

Álmában csakis ő rendelkezett a sorsa fölött.

3

GUNNHILD AZZAL A TUDATTAL ébredt, hogy amint a vendégek távoznak a szigetről, megkapja büntetését az előző esti viselkedése miatt.

Ketil családja az elsők között búcsúzott el, arra hivatkozva, hogy sok munkájuk van a gazdaságban. Gunnhild mindvégig leszegett fejjel állt, csak akkor nézett fel, amikor elköszönt Signytől és Oddnytól. Amikor a hajó ismét elhaladt a szikla mellett, és a lányok búcsúzóul háromszor belefújtak a kürtbe, ő nem felelt. Legközelebb mindkettőnek adnia kell valamit – de jelenleg ez aggasztotta a legkevésbé.

Végül dél körülre már csak a király adószedője és az emberei maradtak, mert ők a következő éjszakát is ott töltötték, így Gunnhild még tovább tipródhatott azon, mit fog vele tenni az anyja. Az jelentette számára az egyedüli reménysugarat, hogy az öreg jósnő reggelre titokban elvonult valahová. Az a hír járta, hogy a sziget túlsó végére ment, de senki sem tudta, mire készül. A szolgák is csak találgattak, miközben Gunnhild segített nekik a vacsorakészítésben, ugyanis épp a konyhában bujdosott, így sikerült a második este is elkerülnie az anyját.

A jósnő csak másnap reggel bukkant fel, mikor a család és a vendégek reggelihez készülődtek. Az adószedő meg az emberei reggeli után tervezték az indulást, a jósnővel egyetemben. Az idős asszony némán belépett a csarnokba, és a magasüléshez bicegett, hogy jobban rálásson a vendéglátóira, akik egy díszesen faragott padon ültek az emelvényen.

– Özur Eyvindsson és Sólveig Álfsdottir – szólította meg a szülőket. Mindkét kezét jelentőségteljesen a botjára tette, és kihúzta magát. – Lányotok, Gunnhild tegnap este azt mondta nekem, hogy el kívánja sajátítani tőlem a jóslás tudományát. Alaposan átgondoltam a dolgot, és szeretném őt a szárnyaim alá venni.

Gunnhild visszaköpte a tálba az épp a szájában lévő kását.

A szülei nem feleltek. A csarnokban elhalt a csevegés, minden fej a hersir és a felesége felé fordult. Özur döbbenten nézett maga elé, Sólveig ölni tudott volna tekintetével. A csarnok túlsó végében ülő Gunnhild nyelt egy nagyot.

– Nem tudom, mire véljem ezt – szólalt meg Özur, miközben a feleségére nézett. – Sólveig?

– Már rendelkeztünk Gunnhild jövőjéről – közölte a nő, majd a lányára villantotta a szemét. – Ami azt illeti, épp tegnap.

Rendelkeztek?! Gunnhild eltolta maga elől a tálat, hirtelenjében elment az étvágya. Bárhogy is rendelkezett a sorsa felől az anyja – eladta szolgának, vagy odaígérte egy olyan férfinak, aki valószínűleg még azelőtt meghal, hogy ő nővé érne? –, az biztosan nem olyan jövőt jelentett, amilyenre Gunnhild vágyott volna. Ez egyértelműen látszott Sólveig önelégült arckifejezésén.

– Megkérdezhetem, milyen jövőt szántok neki? – tudakolta a jósnő.

– A szertartás előtt beszéltem régi barátommal, Skúlival, és sikerült vele olyan egyezségre jutnom, ami véleményem szerint mindkettőnknek előnyös lesz – felelte Özur. – Gunnhild három tél múlva hozzámegy feleségül.

Az öreg Skúlihoz?! – borzadt el Gunnhild. – De hát… de hát ő… Nem, az nem lehet…

– De hát ő öreg – szaladt ki a száján, mielőtt türtőztethette volna magát. – Egyébként is van három felesége és tizenkét fia, akik máris az örökségen marakodnak…

– Skúli nagyon gazdag ember, Gunna – világított rá Özur. – Gondoskodni fog rólad. Ez szemernyivel sem kevesebb, mint amit a nővéreid jövőjéért tettünk.

Én nem akarom, hogy gondoskodjanak rólam – kiáltotta volna legszívesebben Gunnhild. – Szabad akarok lenni.

– Bárcsak hamarabb is megszabadulhatnánk tőle, amilyen haszontalan jószág! – fűzte hozzá Sólveig. – Higgy nekünk, Heid, nem akarod a pártfogásodba venni ezt a lányt. Csak a baj van vele, mióta megszületett.

Az öregasszony ritkás szemöldöke felszaladt.

– Ó, az meg hogy lehet?

Sólveig szája gúnyos mosolyra húzódott.

– A fivérei után már nem akartam több gyereket, de a testem csúf tréfát űzött velem. Nem is sejtettem, hogy még mindig teherbe tudok esni. Majdnem belehaltam a szülésbe. Ő meg ennek ellenére csak egy hálátlan kölyök. Makacs, engedetlen, és még attól a remek házassági ajánlattól is húzódozik, amit kiharcoltunk neki. Szégyellnie kellene magát.

– Sólveig – vágott Özur a szavába.

Gunnhild érezte, hogy Heid őt figyeli. A Heid olyan gyakori névnek számított a jósnők között, hogy már inkább egyfajta titulussá vált. A lány azon törte a fejét, hogy hívhatják az öregasszonyt igazából.

– Tehát ez a büntetés, anyám? – kérdezte Gunnhild a fogai között szűrve a szavakat. – Amiért rosszul viselkedtem a szertartáson?

Sólveig szeme haragosan villogott.

– Szándékosan nem fogadtál szót nekem. Hálásnak kellene lenned, amiért kiházasítunk, nem pedig eladunk szolgának.

– Mi a különbség? – vágott vissza Gunnhild. – És egyébként is, miért nem akarjátok, hogy megismerjem a sorsomat? Álf és Eyvind azt mondta, azért, amit a legutóbbi jósnő mondott.

Sólveig szúrós szemmel nézett fiaira, akik a földre szegezték tekintetüket.

– Jogom van tudni, anyám – erősködött Gunnhild.

– Úgy gondolod? – fordult Sólveig ismét a lánya felé. – Tizenkét téllel a hátad mögött semmihez sincs jogod azt leszámítva, amit apáddal készek vagyunk megadni neked, és az már így is több, mint amennyit megérdemelsz. – Az asszony ezután meglátta a lehetőséget, hogy még kegyetlenebb legyen, és mosolyogva folytatta. – De ha annyira tudni akarod, igen, kiskorodban egy másik jósnő is járt erre. Épp tombolt a vihar, ezért rajtunk kívül senki más nem volt itt, csak a mi háznépünk hallotta a jóslatát. Azt mondta, rettenetes jövő vár rád. Soha nem tudtunk volna megszabadulni tőled, ha mások is értesülnek erről, ezért mindenkit megeskettünk, hogy titokban tartja a dolgot.

Gunnhildnak elakadt a lélegzete. Rettenetes jövő?

– Kifejezetten hálás vagyok, amiért úgy döntöttél, hogy odapofátlankodsz a kis barátaid mellé – folytatta Sólveig –, mert így legalább nem egyértelmű, kire vonatkozik a jóslat. Csak bajt hoztál Yrsa lányaira is, de legalább még időben kerítettünk neked férjet. Szerencsés vagy, hogy apád még a szertartás előtt kezet rázott rá, és ezt mások is látták, mert így már Skúli nem hátrálhat ki az alkuból.

– Szerencsés lennék? – hüledezett Gunnhild.

Sólveig tovább beszélt, mintha meg sem hallotta volna.

– Most már semmi se mentheti meg a barátaidat, mert a jóslat miatt rájuk vetült a gyanú árnyéka. Mi megkíméltünk téged ettől a fájdalomtól. Köszönetet kellene mondanod nekünk.

Gunnhild szemét könnyek homályosították el. Be kellett ismernie, hogy az anyja jól látja, milyen sors vár Signyre és Oddnyra. Fiatal kora ellenére is tudta, hogy amint az emberek fejében megtelepszik egy babonás gondolat, az azt cáfoló bizonyítékok sem képesek egykönnyen kiverni onnan.

– Még egy ilyen megátalkodott nőszemélyt! – vágott Heid Sólveig szavába, miközben rászegezte sötét szemét. Ezután mit sem törődve a ház asszonyának dühös fújtatásával, Özur felé fordult. – Bármennyit is fizet neked Skúli három tél múlva jegyajándék fejében, annak itt helyben odaadom a kétszeresét, ha ti is átadjátok Gunnhildnak a hozományt, amit magával hozhat, mikor útra kel velem.

Gunnhild alig hitt a fülének.

Sólveig fortyogva ült a helyén, míg Özur a legkisebb gyereke felé fordult.

– Sajnálom, Gunna. Ahogy anyád is mondta, Skúlival már kezet ráztunk az alkura.

– Akkor ez el van döntve – jelentette ki Sólveig fülig érő szájjal.

Heid bólintott.

– Ez esetben tiszteletben tartom a döntéseteket és azt, hogy vonakodtok megszegni a barátotoknak tett fogadalmat – mondta fagyos hangon.

Ne! Pedig már olyan közel volt a szabadság… Gunnhildon kezdett elhatalmasodni a rettegés, de amikor megfordult, hogy kirohanjon a csarnokból, Heid szemének csillogása maradásra bírta.

Ez a csillogás olyan egyértelműen közvetítette felé, ennek még nincs vége, hogy szinte hallani vélte a szavakat.

Gunnhild úgy tett, mintha nem vette volna észre. Gyászos pillantást vetett az anyjára – aki elégedetten vigyorgott vissza rá –, majd a hálóterembe menekült.

A jósnő ládája nyitva hevert a helyiség közepén. Semmi sem volt benne a szétszedett székén és pár váltás ruhán kívül. Gunnhild alaposan megnézte magának, épp azt latolgatta, elég kicsi-e ahhoz, hogy elférjen benne, amikor a függönyt elhúzva a jósnő is belépett a szobába.

– Most már értem, miért akarsz elmenni innen – jegyezte meg kisvártatva Heid. – Már el is felejtettem, milyen érzés fiatal lánynak lenni rossz kilátásokkal, egy olyan házasságba kényszerítve, amit nem is akarsz.

Gunnhild lehorgasztotta a fejét.

– De ennél is fájdalmasabb volt látni, hogy bánnak itt veled. Nem azért, mert valami rosszat tettél, hanem az egyik nővérem jóslata miatt. Ezért fogadd bocsánatkérésemet – mondta a lány vállára téve remegő kezét. – Nem vagy rossz gyerek. Nem jelentesz terhet másoknak. Sajnálom, ha ezt éreztették veled.

Gunnhild soha nem hitte volna, hogy egyszer ezeket a szavakat hallja valakitől. Minden erejét össze kellett szednie, hogy ne sírja el magát, amikor felnézett az öregasszonyra.

– Most már azt is értem, miért akarsz annyira jósnő lenni – tette hozzá Heid. – Akármit is mondtak a szüleid, szeretném, ha ma együtt mennénk el innen.

– Tényleg? – hitetlenkedett Gunnhild. Sötétkék szeme esedezve tágra nyílt. – De apám dühöngeni fog. Képes lennél miattam magad ellen fordítani egy hersirt? Megtennéd ezt értem?

– Egyetlen férfitól sem félek. Ami pedig anyádat illeti, nem mondta el neked a teljes igazságot – sóhajtott fel Heid. – Ahogy én sem. Vannak dolgok, amiket a szertartáson megtartottam magamnak.

Gunnhild hátán futkosott a hideg, miközben arra várt, hogy az öregasszony folytassa.

– Sorsod egybefonódik a barátaidéval, ez igaz. Gunnhild Özurardottir, vért látok a jövődben. Vért és rettegést. De nagyságot is. Ezek a dolgok sok tekintetben elválaszthatatlanok egymástól.

Gunnhild az emlékezetébe véste e szavakat.

– És a barátaim? – suttogta. – Ez… a vér és a rettegés őket is érinti? Ártani fogok nekik?

– Azt nem tudom – vallotta be Heid szomorúan. – Ezért nem voltam hajlandó többet mondani, amikor beléptél a körbe. Néha jobb hallgatni, mint teljes bizonyosság nélkül beszélni, én pedig nem láttam eleget ahhoz, hogy meg tudjak győződni bármelyik lehetőségről. Nem akartam rontást hozni rátok, azonban, úgy tűnik, mégis ezt tettem.

Heid sokáig nézte a lányt.

– Gunnhild Özurardottir, ha velem jössz, nemcsak arra tanítalak meg, hogyan tegyél szert a szellemek tudására, akár a többi jósnő, hanem a boszorkányság minden formájára is: átkot szórni, gyógyítani, vihart támasztani, ellenségeket összezavarni, védelmezni vagy pusztítani, varázslatra használni a rúnákat, elhagyni a tested. De nem hazudok neked: nem lesz könnyű. Ebben az életben semmi sem az, ami igazán ér valamit. Sok-sok évet fogsz mellettem elszigeteltségben tölteni, ám a végén jósnő és varázsló leszel. Boszorkány. Érted, amit mondok? Beleegyezel?

A lány tenyerén lévő kis vágás égni kezdett, mintha csak inteni akarná őt. Gunnhild összerezzent. Hogyan hagyhatná hátra Oddnyt és Signyt azok után, hogy megfogadta, mindig számíthatnak rá? Ugyanakkor az anyja igazat mondott: neki köszönhetően immár mindkét lány jövője kilátástalan. Talán a legjobb, amit a barátaival tehet, az, ha eltűnik.

A jósnő – a boszorkány – még mindig őt bámulta.

– Igen, beleegyezem – felelte Gunnhild eltökélten. – Vigyél magaddal! Tanulni szeretnék.

– Csak annyi holmit pakolj, amennyire szükséged van! Ebben foglak elrejteni – intett Heid a láda felé.

Gunnhild hozzálátott a készülődéshez, aztán megtorpant.

– De Heid, ha olyan rémes a jövőm, miért veszel magad mellé? Nem félsz attól, hogy… hogy ártani fogok neked?

– Nem vinnélek magammal, ha azt hinném, kicsit is ártani tudsz nekem. Csak az idő mondja meg, hogy folytatódik a történeted. Semmi sem okoz nagyobb nyomorúságot annál, mint ha megpróbálod beteljesíteni vagy elkerülni a jóslatot.

– Ezt nem értem – mondta Gunnhild erőtlenül.

Az öreg boszorkány szája széles mosolyra húzódott, kivillantak sárga fogai.

– Ó, édes lányom, majd fogod.

II. RÉSZ

TIZENKÉT ÉVVEL KÉSŐBB

4

AZON A KORA ŐSZI REGGELEN, amely örökre megváltoztatta az életét, Oddny Ketilsdottir arra ébredt, hogy fájdalom nyilall a hasába. Szitkozódva összekuporodott, és a fogát csikorgatva felkészült az újabb napra.

– Á, anya gondolta, hogy ezért vagy még mindig ágyban – szólalt meg Signy, amint a húga fölé hajolt. – Kérte, hogy hagyjalak aludni, de nem bocsátanám meg magamnak, ha miattam maradnál le erről a pompás reggeliről.

Oddny nagy levegőt vett, próbálta összeszedni magát ahhoz, hogy fel tudjon ülni.

– Adj egy kis időt!

– Rendben, de találd ki, mit reggelizünk! – nógatta Signy. – Na jó, elárulom neked: aludttejet.

– És azt is elárulod, hogy egész nyáron dézsmáltad a sajtot? – morogta Oddny.

Signy csípőre tette a kezét.

– Most, hogy anya épp elteszi télire a zöldségeket, Vestein pedig levágja a túlszaporulatot, ehetnénk valami frisset is, de nem. Aludttejet eszünk. Reggelire mindig aludttejet, vacsorára mindig halat. Ha hiszed, ha nem, mostanra már szívesen megenném a savanyított fehérrépát is. És a kását. Istenek, ölni tudnék egy tál kásáért!

– Meglátod, télen te is örülsz majd, hogy van elég élelmünk.

Oddny nagy nehezen felült, aztán előregörnyedt. Jobban fájt a hasa, mint előző nap, ebből tudta, hogy hamarosan vérezni fog.

Signy leült mellé a lócára, ahol aludni szokott.

– Kérjem meg anyát, hogy főzzön neked teát?

Oddny a fejét ingatta.

– Már főztem.

De még el kell mennem az erdőbe pár hozzávalóért. Ki kell szárítanom őket az anya kertjében nevelgetett növényekkel együtt, hogy télre is legyen elég.

– Nézzenek oda, anya mintatanítványa! – Signy incselkedve oldalba bökte a testvérét, aztán elkomorult. – Ha már itt tartunk, semmi hír nem érkezett Sólveigről, mielőtt még megkérdeznéd.

Oddny elhúzta a száját. Már kora serdülőkorában elkezdte tanulni az anyjától a gyógyítást, és egész nyáron együtt próbálták kezelni Gunnhild anyjának betegségét. Amikor pár héttel korábban Özur birtokán jártak, Oddny megdöbbent az asszony látványán: arccsontján megfeszült az összeaszott bőr, szeme beesett, vörös tincsekkel tarkított ősz haja csomókban hullott.

Bár Oddny nem szívelhette a nőt, most ismét eszébe jutott, milyen sötétség borult a szobára, amikor beléptek, és meglátták Sólveiget. Felderengett előtte a pislákoló lámpás, és hogy egy láthatatlan madár suhant el a gerendák között. De leginkább arra emlékezett, mennyire megdöbbent, amikor az anyja a szokásos készítmények helyett egy simára csiszolt fadarabot vett elő a zsákjából.

– Rúnák? – kérdezte Oddny.

Ritkán látott ilyesmit az anyjánál. Yrsa inkább kézzelfogható dolgokkal, főzetekkel, kenőcsökkel, teákkal gyógyított. Csak végső esetben fordult varázslathoz, mert az nem mindig vált be.

Viszont úgy tűnt, semmi mással nem lehet javulást elérni Sólveig állapotában. Yrsa már csak ebben látott reményt.

– Jól nyisd ki a szemed, Oddny! – mondta. – Bárki képes rúnákat vésni egy fadarabra, de nem mindenkinek olyan nagy az akaratereje, hogy rávegye őket arra, amit szeretne.

– Ha ilyen sok mindenre képesek a rúnák, miért nem használjuk őket másra is? – kérdezte Oddny. – Nem ezért szerezte meg őket Ódin, amikor feláldozta magát önmagának?

– Azért, mert túl sok a hibalehetőség. Nagyon pontosan, egy adott szándékot szem előtt tartva kell felvésni őket, hogy akkor is működjenek, ha nem vagy ott. Ha ez nem sikerül, legjobb esetben semmi hatásuk nem lesz, legrosszabb esetben viszont megölik azt, akin segíteni szeretnél. Még akkor is, ha nem volt életveszélyes a betegség vagy a sérülés.

Ezután Yrsa belevéste a rúnákat a fába, a művelet közben halkan énekelte őket, majd a beteg nő párnája alá dugta a fadarabot.

Oddny tudta, hogy ezúttal nemcsak Sólveig élete forog kockán, hanem az anyja hírneve is, aki ez idáig köztiszteletben álló gyógyítónak számított. Yrsa és Sólveig titkon éveken át utálta egymást, azonban Gunnhild eltűnése után felszínre került ellenségeskedésük. Mikor Yrsa meghallotta, amint valaki arról pusmog, hogy a hersir legkisebb gyermeke a három lányt balsorsra ítélő jóslat miatt tűnt el, rögtön felhívta a figyelmet arra – és nem csak a saját lányai miatt –, sokkal nagyobb a valószínűsége, hogy az anyja üldözte el a lányt. Sólveig ezután minden lehetőséget megragadott, hogy pocskondiázza Yrsát. Ez egészen addig folyt így, amíg Sólveig meg nem betegedett, és hirtelenjében szüksége lett egy gyógyítóra.

Mindenesetre Oddny tudta, ha Sólveig meghalna, azt az anyja személyes kudarcként élné meg, és ami még rosszabb, akkor mások azt hihetnék, hogy ő ölte meg a hersir feleségét.

– Vestein később átevez hozzájuk, megkérdezi, hogy van. Egyébként is horgászni akart – mondta Signy, félbeszakítva Oddny merengését. – Sikerült addig nyaggatnom, amíg bele nem egyezett, hogy engem is magával vigyen, és vele maradhatok, amíg a király kísérete megint arra nem jár.

Oddny sandán méregette a nővérét.

– Ebbe anya biztosan nem egyezett bele.

– Nem kell tudnia róla.

– Signy, fogalmad sincs, mikor járnak megint erre…

– Már biztos nem kell sokat várni. Hamarosan itt a tél.

Oddny ujjaival végigszántott vékony szálú, hosszú haján, majd elkezdte befonni a válla fölött. Egyelőre enyhültek a fájdalmai, de bármikor jöhetett egy újabb hullám. Mihamarabb meg kellett innia a teáját, és nem volt elég türelme a nővére ábrándozását hallgatni.

Nyár elején Harald király választott utódja, Erik király és a hirdje – azaz felesküdött férfiakból álló kísérete – átkelt Hálogalandon. Portyázni indultak a Dvina folyó mentén, Bjarmaland északkeleti részére, és egy éjszakát Özurnál töltöttek. Sólveig akkor már ágynak esett, ezért Özur a szomszédait kérte fel az előkelő vendégek fogadására. Yrsa közreműködött a lakoma megszervezésében és elkészítésében, a lányai pedig segítettek felszolgálni az ételt a férfiaknak.

Míg Signy után többen megfordították a fejüket, Oddnyra legfeljebb futó pillantást vetettek, és feltehetően szolgálónak nézték. A lány már hozzászokott ehhez, hiszen Signyvel sok lakomán segédkeztek a hersir csarnokában. Signy ragyogó, zöld szemével ellentétben neki barnás szempár jutott, vékony szálú haja pedig a barna és a szőke közötti átmenetben rekedt, nem versenyezhetett a nővére selymes fürtjeivel, amelyek színe a frissen szántott földet idézte. Arcuk szív alakja megegyezett, de Oddnyé keskenyebb volt. A fiatalabb lány csak nővére válláig ért, nem rendelkezett nőies idomokkal, emellett sötét, vékony, egyenes vonalú szemöldöke miatt folyton komornak hatott.

Míg Oddny kósza szellemként bolyongott a lakomákon egy korsó sörrel a kezében, Signy ilyenkor igazán elemében érezte magát, szemtelenül kacérkodott a hird tagjaival, sőt jó ideig próbálta magára vonni Erik király figyelmét, majd az egyik este végén el is tűnt vele. Oddny ezután egész nyáron azt hallgatta, ahogy a nővére részletesen beszámol a fiatalabb lányoknak a hódításáról. Apjuk, Ketil ugyanilyen élvezettel mesélt a portyázásairól, a kalandjairól, az emberekkel, trollokkal és különféle lényekkel való találkozásairól, és Signy több tekintetben is ráütött. Oddny tudta, hogy a nővére történetei nem nélkülözik a túlzásokat, hisz minden egyes alkalommal változtak kicsit.

De a szomszédos birtokokon élő tizenéves lányok, akik nyaranta a zöldellő hegyvidéki völgyekbe terelték az állatokat, lelkes közönségnek bizonyultak; az sem nagyon érdekelte őket, ha a történet egy része puszta kitaláció. Signy és Oddny voltak köztük a legidősebbek azt a néhány asszonyt leszámítva, akik már kétkedve hallgatták Signy történeteit, és gyakran ingatták a fejüket. A huszonöt éves és még mindig hajadon Signy nem az a fajta nő volt, akit példaként szerettek volna a lányuk elé állítani. Ezt Signy is tudta, de csak még inkább arra ösztönözte, hogy újra meg újra elmondja a meséjét, amely minden alkalommal egyre pajzánabb lett.

– Igazából semmi sem történt – vallotta be négyszemközt a húgának az utolsó odakint töltött estén, amikor összekucorodtak egymás mellett az egyik kalyibában. – Sokat ittunk, és ruhástól beájultunk a szalmába.

– Akkor szerintem apa nagyon büszke lenne rád, ha tudná, hogy kiszíneztél egy ilyen hétköznapi esetet – felelte Oddny, mire a nővére rácsapott a karjára.

Most Oddny feltápászkodott, és rákérdezett:

– Ugye nem hiszed azt, hogy Erik király visszajön ide, és feleségül vesz, aztán meg magával visz a kalandozásaira?

Signy elbiggyesztette a száját, és ő is felállt.

– Miért ne?

– Pontosan tudod, miért – sandított Oddny a nővérére, miközben végzett a fonással. – Nincs semmink. El vagyunk átkozva. Folytassam még?

Legjobb esetben is senkik vagyunk, legrosszabb esetben pedig a társadalom számkivetettjei, hiába igyekszik anyánk annyira. Mindez a jósnő jövendölése óta.

Azóta, hogy Gunnhild eltűnt, mintha a föld nyelte volna el.

Oddny lenézett a tenyerén futó ezüstös hegre, majd ökölbe szorította a kezét. Folyton abban reménykedett, hogy akárhol is van Gunnhild, ott ezerszer jobb neki, mint ha az anyja mellett maradt volna.

– Ami azt illeti, Erik király sem valami népszerű – mutatott rá Signy. – Két testvérét is meggyilkolta…

– Igaz. Ez az egyik legsúlyosabb bűn, ami csak létezik, ő pedig kétszer is elkövette.

– Azt hallottam, az egyiket az apja parancsára ölte meg…

– Ne mentegess egy testvérgyilkost, Signy – ráncolta Oddny undorodva az orrát. – Örömmel választanék helyette bárki más tisztességes férfit, akár király, akár nem.

– Hát, talán nem csak bogaras vénemberek meg testvérgyilkosok között válogathatnánk, ha Vestein többször ment volna portyázni, nem csupán egyetlen alkalommal – vetette fel, miközben elindultak az ajtó felé. – Tudod, ha megfelelő kapcsolatokat alakított volna ki. Ha elvett volna egy kis aranyat azoktól a bamba szerzetesektől. Ha úgy igazán megpróbált volna férjet keresni nekünk…

Signy ennek a sérelmének adott legtöbbször hangot, ezért Oddny a szemét forgatva mondta neki ugyanazt, mint általában.

– Szerintem te se mentél volna többet portyázni, ha az első alkalommal végig kellett volna nézned, hogy baltát repítenek apa fejébe – kelt Oddny a bátyjuk védelmére. – De tudod, azt hiszem, ha még egyszer megkérdezed anyát, nem mehetsz-e Vestein helyett fosztogatni, talán el is enged, csak ne kelljen többet a nyavalygásodat hallgatnia.

Signy elváltoztatta a hangját.

– „Signy, gyerekkorodban épp olyan sokszor kibújtál apád vívóleckéi alól, mint most a ház körüli teendők alól. Még tűzifát sem tudsz aprítani, és apád halála óta nem gyakoroltál fegyverrel.”

Az anyjuk egyáltalán nem így beszélt, ezért Oddny is beszállt a játékba, a végeredmény pedig döbbenetesen hasonlított ahhoz, amit és ahogy az igazi Yrsa mondott volna.

– „Signy Ketilsdottir, véged lenne, amint kiteszed a lábad a hajóból. Eredj a dolgodra, és soha többé ne halljak erről!”

– Jó, jó, mindenki tudja, hogy Hálogalandban senki sem tud nálad jobban utánozni másokat. Attól még nem illik kérkedni vele.

Ahogy Signy kinyitotta a szerény hajlék ajtaját, arcukba csapott a hideg szél. Odakint Vestein, Lif, az anyjuk szolgálója, és fél tucat béres háromlábú székeken ülve, némán ette az aludttejet. A gazdaság két kutyája az ajtó mellett lustálkodott a napsütésben. Ők nyújtottak társaságot a lányoknak egész nyáron, segítettek terelni a jószágokat, és megvédték őket a vadállatoktól. Amikor Oddny elhaladt az egyikük mellett, megvakarta a füle tövét.

– Signy Ketilsdottir! – kiáltott fel Yrsa, és rögtön a lányai mellett termett. – Nem mész sehová, világos?

Signy gyilkos pillantást vetett a bátyjára.

– Elmondtad neki?

Yrsa ezt elengedte a füle mellett.

– Mit gondolsz, mégis meddig bujkálhatnál Özurnál? – firtatta. – Azt hiszed, nem hallottam azt a sok sületlenséget, amit nyáron összehordtál arról, hogy ágyba bújtál egy királlyal?

Signy most Oddnyra meredt, aki feltűnően elfordította a fejét. Lehet, hogy hirtelen felindulásból említést tett Yrsának az ügyről, amikor előző este lepakolták a kordét, de nem gondolta, hogy az anyja valaha is előhozakodik ezzel.

– Nos, ha hallottál valamit, tudhatnád, hogy semmiféle ágy nem volt ott – feleselt Signy, mire Vesteinnek torkán akadt az étel, ki is kellett köpnie a reggelije egy részét. Az idősebb béresek a szemüket forgatták, de a két fiatalabb (akikről Oddny nagy bizonyossággal tudta, hogy a nővére meghitt kapcsolatot ápolt velük) zokon vette a hallottakat. – Nem értem, miért szégyenítesz meg amiatt, hogy…

Yrsa felháborodottan a szavába vágott.

– Ami a férfiakat illeti, azt csinálsz, amit akarsz, csak ne verd nagy dobra! – És ezt Yrsa komolyan is gondolta. Az egyik első lecke, amire megtanította Oddnyt, az volt, hogyan kell fogamzásgátló teát főzni. – De most, hogy mindenki előtt kiteregetted a szennyest, a többi anyának biztos lesz egy-két szava hozzám a következő lakomán.

Signy a magasba emelte a kezét.

– Nem értem, mi bajod ezzel. Úgy viselkedsz, mintha nem származna haszna a családunknak abból, ha feleségül mennék egy királyhoz.

– Ha ez a király kicsit is hasonlít az apjához, sokkal nagyobb a valószínűsége annak, hogy az ágyasa leszel, nem pedig a felesége – méltatlankodott Yrsa.

– Az ágyasoknak talán nem viselik gondjukat? – feszítette tovább a húrt Signy. – Nem lenne király a fiaimból, ha elismerné őket a saját utódainak?

Oddny a halántékát dörgölte. Mindig elképedt azon, hogy Signy képtelen választani a maga elé kitűzött, teljesen ellentétes életcélok közül. Egyszer harcolni, portyázni és kalandozni akart, másszor pedig egy gazdag férfihoz kötötte volna magát, aki mellett semmiben sem szenvedne hiányt.

– A húgom Norvégia leggyűlöltebb emberéhez kíván feleségül menni – jegyezte meg Vestein az égre emelve tekintetét, mintha az istenekhez intézné a szavait. – Ez a család tényleg el van átkozva.

– Ennél még az is jobb lenne, ha csak az ágyasa lennék – nézett körbe Signy kipirulva. – Ennél… ennél az egyszerű, sekélyes életnél.

Oddny egy pillanatig azt hitte, az anyja szembeszáll ezzel a kijelentéssel, de Yrsa feladta a harcot, és a fejét ingatva lehuppant a székére.

– Ne légy ilyen hálátlan, Signy. Élünk, nem igaz? Persze nem a lustaságodnak köszönhetően – dorgálta Vestein.

A fiúból az évek során csendes, cingár férfi lett. Idő előtt megkopaszodott, nem növesztett szakállat sem. Az az első portyázás – és az apja halála – megváltoztatta. Míg a vele egykorú férfiak közül sokan a világot járták, hogy hőstetteket vigyenek végbe, Vestein keményen dolgozott, de a gazdaság mindennapos feladatain kívül semmi más nem érdekelte. Jogi értelemben minden az övé volt, azonban senki sem vitatta volna, hogy Yrsa a főnök.

– Ne kezdd már te is! – csattant fel Signy a bátyja felé fordulva. – Részben a te hibád, hogy nincs jövőnk. A tied és azé az istenverte vén jósnőé.

– Pontosan tudod, hogy egyedül azokat a vén kecskéket nem érdekelte a fejetek fölött lebegő jóslat, akik elég kétségbeesettek voltak ahhoz, hogy második vagy harmadik feleségnek maguk mellé vegyenek egy elátkozott nőt. Sokkal kisebb jegyajándékot ajánlottak, mint amennyit értek. Baj, hogy visszautasítottam őket? Tényleg sokkal rosszabb dolgotok van itt, mint az ilyen vénemberek mellett?

Signy beletúrt a hajába, majd felbőszülten a fjordra, a szoros túloldalán lévő, távoli szigetre és Özur csarnokára mutatott.

– Túl kicsiben gondolkozol, testvérem! Nemsokára erre jár egy király, és én…

– Elég ebből, Signy – kérte Yrsa szelíden. – Edd meg a reggelidet! És többet ne halljak erről.

Talán az anyja hangjából áradó lemondás miatt és azért, mert Oddnyt is beleértve senki sem nézett rá, de mintha ekkor megtört volna valami a lányban.

– Jó – mondta. – Jó – ismételte meg kicsit később, nyomatékosabban.

Ezután sarkon fordult, és lépteit megszaporázva az erdő felé vette az irányt. Ez önmagában nem számított újdonságnak – valójában a Signy és Yrsa közötti nézeteltérések nagy része így végződött –, viszont a tény, miszerint reggeli nélkül kelt útra, aggodalomra adott okot. Ennek ellenére Oddny nem eredt a nyomába. Signynek mindig kellett adni egy kis időt, mielőtt bárki (általában a húga) megpróbálta volna lecsillapítani.

Oddny legbelül tudta, hogy nővére félelmei nem alaptalanok. Vestein egy nap megházasodik, gyerekei lesznek, akkor pedig a húgai csak két éhes szájat jelentenek majd, melyeket ugyancsak neki kell etetnie. Oddny lopva a körülötte lévő arcokra pillantott, végül tekintete az anyjával egykorú Lifen állapodott meg, aki egy szegény család legkisebb lánya volt. Nem kapott semmi hozományt, így nem sok lehetőség állt előtte azonkívül, hogy elmegy szolgálónak. Oddny azon tűnődött, vajon az ő jövője is hasonlóképpen fest-e, de azzal nyugtatta magát, hogy az sem lenne olyan rossz. Lif elégedettnek tűnt az életével.

Amint befejezték a reggelit, Yrsa egy kosarat nyomott Oddny kezébe.

– Ebbe szedheted a gyógynövényeket. És keresd meg a nővéredet is! Nézz utána, minden rendben van-e vele! Azt hiszem, ma túl messzire mentem. Már bánom.

– Szerintem nem estél túlzásba. Azt hiszem, helyesebb, ha kiábrándítod, mint ha adod alá a lovat.

Yrsa lánya arcára tette a kezét.

– Néha attól tartok, túlságosan a magam képére formáltalak, kicsikém. Sokszor semmi másba nem kapaszkodhatunk, mint a mesékbe, amiket saját magunknak mondogatunk. Talán hagynom kellett volna, hogy Signy tovább álmodozzon.

– Azzal semmi jót nem tennél neki – jegyezte meg Oddny keserűen. – Signynek egyvalamiben igaza van. A kilátásaink nem túl fényesek.

– Nem veszítheted el a reményt. – Yrsa megemelte Oddny állát. – Szorgalmas vagy, keményen dolgozol, szépen fonsz és szősz, ráadásul gyógyítani is tudsz. Egy nap csodás feleség válik belőled, Oddny. Nem olyan rosszak a kilátásaid, mint gondolod.

Ekkor a lányban majdnem átszakadt a gát, hogy hangot adjon a legnagyobb, legsötétebb félelmének: Talán sokkal jobban hasonlítok Signyre, mint gondolod, csak jól titkolom.

A serdülőkora kezdetén, amikor vérezni kezdett, minden alkalommal volt legalább egy teljes nap, amikor ágynak esett. Ilyenkor bűntudat mardosta, haszontalannak érezte magát. Yrsa elég jól ismerte a lányát ahhoz, hogy tudja, nem a kötelességei alól akar így kibújni. Végül sikerült kikísérleteznie egy teát, amely csillapította Oddny fájdalmait, de az első pár hónap borzalmas volt.

– A szülés is ennyire fáj? – kérdezte egyszer a lány, amikor kínlódása a tetőfokára hágott.

– Ó, kedvesem – mondta Yrsa, miközben letörölte lánya szemöldökéről az izzadságot. – Nem fogok hazudni neked. Az ennél sokkal-sokkal rosszabb.

Oddny nem is kételkedett ebben. Az anyja hét gyereke közül kettő halva született, kettő pedig még az első tél előtt meghalt. Egyedül Vestein, Signy és Oddny élte túl a csecsemőkort. És bár a lányok mindig ügyesen bántak a gyerekekkel, és sokszor ők vigyáztak a kisebbekre a helyi összejövetelek alatt – Signy történeteinek sokasága és határtalan energiája szórakoztatta, Oddny türelme és fegyelmezőképessége pedig kordában tartotta őket –, Oddny émelyegni kezdett, amikor arra gondolt, hogy egyszer neki is gyereket kell szülnie.

De ő is túlélné, akár az anyja. Yrsa soha nem tudhatja meg, mi rejtőzik a szíve mélyén. Oddny nem akarta kiábrándítani őt.

– Köszönöm, anyám – suttogta, majd elindult megkeresni a nővérét.

A GAZDASÁGOT EGYIK OLDALRÓL a fjord mély, sötét vize szegélyezte, a többiről pedig kopár legelő, amely a hegy lábánál elterülő erdőnél ért véget. Ketil sírhalma is ebben az erdőben volt. Egy hatalmas fenyőfa magasodott fölé, más fa nem is állt a közelében, ezért a tisztásról rá lehetett látni az egész gazdaságra, a fjordra és Özur szigeteire a messzeségben.

Így Ketil még halálában is mindig őrködött felettük, és Signy legtöbbször a sírhalmához menekült, ha gondolkodni szeretett volna. Ezért miután Oddny teleszedte a kosarat a teához szükséges növényekkel, pontosan tudta, merre találja a nővérét.

Amikor átkelt az erdőn, látta, hogy egy fecske figyeli őt az egyik fa ágáról.

– Üdvözöllek, kispajtás! – mosolygott rá, amikor elhaladt mellette.

A madár oldalra biccentette a fejét, majd eltűnt a fenyvesben, amikor Oddny odaért az apja sírhelyéhez.

– Signy? Minden rendben? – kérdezte.

Nővére a halom tetején ült, térdét felhúzta a mellkasához, állát összefont karjára fektette.

– Hagyj békén!

Oddny felmászott hozzá, és ugyanolyan pózban leült mellé. Látta, hogy Vestein és pár béres a fjordban horgászik egy csónakból.

– Már annyira unom ezt az egészet! – szólalt meg Signy, amikor rájött, hogy a húga nem hagyja magára.

– Tudom – felelte Oddny.

– Ó, tényleg? Ezt nehezen tudom elhinni. Most komolyan, Oddny, olyan vagy, mint anya.

– És az olyan rossz? – kérdezte a húga felháborodva.

– Szerinted nem? Mindig magas lóról beszéltek velem. Te is, és ő is. Soha nem álltok mellém. Unom.

Már megint kezdi.

– Signy, folyton ezt csinálod. Ne rajtam töltsd ki a haragod…

– Ne rajtad? Mert te olyan tökéletes vagy? Hadd áruljak el valamit rólad, Oddny, te savanyú képű piszkafa – förmedt rá Signy. Bármi is tört el benne aznap reggel, az most mintha valami kétségbeesett és kegyetlen természetnek adta volna át a helyét. – Te csak azért fogadtad el azt a sorsot, amit anyánk kijelölt neked, mert a szíved mélyén tudod, hogy semmi máshoz nem vagy elég izgalmas. Egyedül az tesz különlegessé, hogy olyan tökéletesen adod azt, amilyennek egy nőnek lennie kellene, ezért fenyegetve érzed magad azoktól, akik szeretnének kitörni ebből, és valami többre vágynak.

Oddny elvörösödött, teljesen megfeledkezett jövetele céljáról, hogy megnyugtassa a nővérét.

Ha az embernek fáj valami, néha olyan dolgokat mond, amiket nem gondol komolyan, mert ilyenkor a másiknak is fájdalmat akar okozni – mondta egyszer az anyja, amikor Oddny sírva menekült hozzá, miután összeveszett Signyvel. – Testvérek vagytok. Amikor két ember úgy ismeri egymást, mint ti, pontosan tudják, mivel okozhatják a legnagyobb fájdalmat a másiknak.

Yrsa szavai még soha nem csengtek ennyire igazan. De még ha Signy nem is gondolta komolyan, amit mondott, Oddny már megelégelte, hogy a nővére folyton rajta tölti ki az elkeserítő helyzetük felett érzett dühét. Mióta a jóslat miatt kiközösítették őket az emberek, Signy úgy viselkedett, mintha egyedül ő szenvedne, Oddny pedig néma maradt, holott pontosan ugyanaz a sors várt mindkettejükre. És Oddnynak ebből elege lett.

– Te meg azt hiszed, a külsőd leplezni tudja, milyen szeszélyes és romlott vagy legbelül? – rivallt rá Oddny. – De az az igazság, hogy a férjnek való férfiaknak több eszük van annál, mint hogy egy ilyen könnyűvérű nőt vegyenek feleségül. Ha lenne egy rendes férjed, seperc alatt ráunnál, és keresnél magadnak egy szeretőt, amivel sárba tipornád a hírnevét.

– Ki mondja, hogy egy nő sorsa a körülötte lévő férfiaktól függ? A férfi rokonaitól, aztán a férjétől és a fiaitól? Ki mondja? Ki mondja, hogy egy nő nem állhatja meg egymagában a helyét, és nem járhatja a saját útját?

– Senki nem mond ilyet, Signy. De ahhoz tenni is kell valamit! Te mit tettél, hogy változtass a sorsodon? Semmit, azonkívül, hogy mindenkivel enyelegsz, akiről azt hiszed, elvisz innen. Ha annyira akarnád, ellenszegülhetnél anyánknak, és te is mehetnél portyázni, de még harcolni sem tudsz, soha nem gyakorolsz. Túl gyáva vagy…

Oddny rátapintott a nővére gyenge pontjára.

– Menj innen! – mondta Signy fagyosan, elfordítva a fejét.

Oddny felállt.

– Azért jöttem, hogy megvigasztaljalak.

– Tűnés!

– Ahogy akarod.

Oddny fújtatva felállt, lecsúszott a halomról, végigment a szarvascsapáson, és a fákba kapaszkodva leereszkedett a lejtőn. Már nemcsak az alhasában lüktetett a fájdalom, hanem a lábában is. Egy bizonyos pontig felül tudott kerekedni rajta, de érezte, hogy rohamosan közeleg a pillanat, amikor erre már nem lesz képes.

Útközben egyszer csak riadt kiáltást hallott a háta mögül, majd Signy előtört a fák közül. Oddny megfordult.

– Látod? – kérdezte tőle nővére a fjord felé mutatva.

Sűrű köd hömpölygött a fjord szájából, hosszú csápokkal tapogatózott a birtok felé, ujjként matatott a víz hátborzongatóan sima tükrén, mintha keresne valamit. A köd önmagában nem lett volna szokatlan, de az, hogy ilyen hirtelen jelent meg egy tiszta, felhőtlen napon, egyenesen baljóslatú volt.

– Mi a… – hebegte Oddny értetlenül.

Signy felnyögött.

– Az egy…?

Hirtelenjében egy feszes vitorlájú hajó úszott ki a ködből, úgy hasította a vizet, akár kés a vajat. Gyorsan közeledett, természetellenesen gyorsan. Oddny tenyerén bizseregni kezdett a seb, mintha figyelmeztetni akarta volna valamire.

– Vestein! – kiáltotta Signy. – Anya!

– Signy, várj…

De nővére villámgyorsan elrohant mellőle, már a legelőn járt, a teheneket, birkákat, kecskéket és kicsinyeiket kerülgetve. Oddny utánaeredt, majd amikor ismét a vízre nézett, látta, hogy Vestein és a béresek gyors evezőcsapásokkal próbálnak visszajutni a partra, ám a hajó utolérte őket.

Ugyanebben a pillanatban figyelt fel rá, hogy az ismeretlen hajó legénysége nem vette le a sárkányfejet az orról. Egy magas, sisakos alak a faragott fenevad mellé lépett, íjat fogott a kezébe, behelyezte a nyilat, majd kilőtte a vesszőt.

– Ne! – sikoltott fel Oddny, mikor a bátyja összecsuklott.

A következő nyílvessző a bérest találta el, aki átfordult a csónak oldalán, a vízbe esett, magával rántva a csónakot és benne Vesteint is. Ezután csak a béres bukkant fel a víz felszínén, arccal lefelé, tollas nyíllal a hátában. A parton eszeveszetten ugattak a kutyák.

Oddny ösztönei azt súgták, fusson vissza az erdőbe, és bújjon el, de látta, hogy Signy egyenesen a vesztébe rohan, és nem hagyhatta magára Yrsát, Lifet és a többieket sem. Imbolyogva ment tovább, kis híján összecsuklott a lába, és zihálva vette a levegőt, de a teste szinte magától mozdult.

– Fegyverbe! Fegyverbe! – kiáltotta Yrsa a távolban.

Oddny látta maga előtt, ahogy az anyja leakasztja az apja kardját a falról, és a béresek fejszét meg vasvillát ragadnak, hogy védjék magukat.

Minden északi gyerek, legyen az fiú vagy lány, értett a fegyverforgatáshoz, még akkor is, ha az a fegyver egy mezőgazdasági szerszám volt. Ez pont az ilyen esetek miatt alakult így.

A fosztogatók még azelőtt leugráltak a hajóról, hogy az partot ért volna. Baltákkal, lándzsákkal és rövid kardokkal voltak felszerelkezve. Az íjászon kívül senki sem viselt sisakot vagy komolyabb páncélt. Nem különböztek sokban Özurtól és a többi férfitól, akik nyaranta portyázni indultak, de Oddny nem értette a szavaikat, a nyelvjárásuk idegenül csengett a fülének.

Signy földbe gyökerezett lábbal állt meg a kaszálót övező földsánc előtt.

Végül Oddny is odaért, és épp akkor rántotta nővérét a földre, amikor az egyik férfi feléjük fordította a fejét. A lányok moccanni se mertek, végül az idegen tekintete elsiklott a rejtekhelyük mellett. Oddny majdnem felzokogott, amikor az otthonukat védő kutyák acsarkodása hirtelen abbamaradt. Signyvel együtt végignézte, ahogy a legidősebb bérest kegyetlenül lemészárolják, mielőtt az bármit is tehetett volna a favágó baltájával.

Oddny nem tudta, mi szállta meg abban a pillanatban, de amint rájött, mi történik, vérfagyasztó nyugalom lett úrrá rajta. A fosztogatók csak a két legfiatalabb bérest hagyták életben, nekik kezük-lábuk megkötözték. Értük jó pénzt kapnak majd.

Signy sírva fakadt, mire Oddny a szájára tapasztotta egyik kezét; a másikban még mindig a kosarat szorongatta.

Rabszolga-kereskedők – tátogta Oddny. Signy könnyes szeme tágra nyílt. A két lány szavak nélkül is megértette egymást. Tudták, milyen célra adják el a velük egykorú nőket, ezért nem hagyhatták, hogy elfogják őket.

Sikoltozást hallottak a ház felől, majd a fegyverek tompa, nedves puffanását áldozataikon. Oddny próbálta nem maga elé képzelni vérbe fagyott, földön fekvő anyját és Lifet.

A fosztogatók kiléptek a házból, magukkal vitték azt a kevés értékes holmit, ami a család tulajdonában állt: Yrsa ládáját, benne a Ketil kalandozásai során szerzett zsákmány maradékával, az ép fazekakkal, az üsttel és Ketil kardjával, amelyet a néhai családfő a felmenőitől örökölt. Oddny látta, hogy a jószágokat is számba veszik, a legszebbeket felvezetik a hajóra, a többit pedig elkergetik vagy lemészárolják. Ahogy őket figyelte, ereiben meghűlt a vér.

Ekkor egy férfi, akinek csúnya vágás éktelenkedett a felkarján, kirángatta Yrsát a házból, és a földre lökte. A nő négykézlábra esett, de még mindig egy véres fejszét szorongatott a kezében.

Oddny testének minden porcikája azt üvöltötte, hogy segítsen az anyjának, máskülönben Yrsa meghal, vagy még rosszabb sorsra jut, mégsem bírt megmoccanni.

A legnagyobb termetű fosztogató – az egyedüli sisakos, a hajóskapitány, aki meglőtte Vesteint – arrébb rúgta a fejszét.

– Semmi más nincs itt, te nyomorult, vén kurva?

Oddny összerándult a hang hallatán, mert az egy nőé volt. Miután Yrsa nem felelt, a termetes harcos levette a sisakját, amely alól kivillant rézszínű fonata. A férfi, aki kirángatta Yrsát a házból, most a hajánál fogva megragadta, és térdre kényszerítette áldozatát.

– Ne kelljen kétszer kérdeznem! – figyelmeztette a nő könyörtelenül.

Yrsa felszisszent.

– Kifosztjátok a birtokomat, megölitek a fiamat, elraboljátok az embereimet, és úgy viselkedtek, mintha még én okoznék nektek csalódást azzal, hogy nem vagyok elég gazdag, amiért megérte volna idejönnötök?

A nő felpofozta Yrsát, aki egy hangot sem hallatott, viszont most, hogy oldalra bukott a feje, meglátta Oddnyt és Signyt, akik a sáncon túlról meredtek rá. Egy pillanatra elkerekedett a szeme, majd olyan tekintettel nézett a lányaira, ahogy kiskoruk óta mindig, amikor engedelmességre akarta bírni őket.

Maradjatok ott, ahol vagytok! Ne segítsetek!

Mentsétek magatokat!

– Semmi nyomuk, Kolfinna – jelentette az egyik fosztogató a magas nőnek. – A melléképületeket is átkutattuk…

– Itt kell lenniük valahol. – Kolfinna ismét Yrsa felé fordult. – Szánalmasan hasznavehetetlen vagy az embereiddel együtt. Hol vannak a többiek?

– Nincs más – felelte Yrsa a földre szegezve tekintetét.

– Hazudsz – mondta Kolfinna kissé kétségbeesve. – Mások is vannak még itt. Merre mentek?

Yrsa olyan sebesen vetette előre magát, amilyen fürgén Oddny még soha nem látta mozogni. Felkapta a fejszét onnan, ahová Kolfinna rúgta, majd esetlenül a nagydarab nő felé lendítette. Kolfinnának sikerült időben kitérnie a támadás elől, de a fejsze éle így is felületes vágást ejtett a combján.

– Te ribanc! – üvöltött fel Kolfinna.

Egyik kezét a lábára tapasztotta, a másikkal állon ütötte támadóját. Yrsa kiejtette a kezéből a fejszét. A férfi, aki kirángatta a házból, ismét megragadta a hajánál fogva, és újból térdre kényszerítette.