részlet

Budapest, 2023

Stewart Stern
által készített interjúkból összeállította és szerkesztette
David Rosenthal

előszó
Melissa Newman

utószó
Clea Newman Soderlund

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Paul Newman: The Exraordinary Life of an Ordinary Man. A memoir.
All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. This edition published by arrangement with Alfred A. Knopf, an imprint of The Knopf Doubleday Group, a division of Penguin Random House LLC

Copyright © Joanne Woodward Newman, 2022

Hungarian translation © Varró Attila, 2022
Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2022

Első borító fotó Bruce Davidson / Magnum Photos
Borítóterv John Gall

Fordította Varró Attila
Felelős szerkesztő Schultz Judit
Felelős kiadó: Jaffa Kiadó

ISBN 978 963 475 757 3
Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

A könyvet Stewart Henry Stern emlékének ajánljuk

1922. március 22. – 2015. február 2.

A siker különbözteti meg a látomást a felelőtlenségtől.

Ha meg kellene határoznom egy szótárban a „Newman” szó jelentését, azt írnám: „Aki túl keményen próbálkozik.”

Paul Newman, kiadatlan interjúk, 1991

Paul Newman, 1929 körül

Előszó

Az 1986-os év szeptemberében, abban az évben, amikor apám belevágott ebbe a vállalkozásba, a The New York Times azt írta róla: Paul Newman „nyúlánk, 180 cm magas”.

A New York Post bulvárlap egyik újságírója kétségbe vonta ezt: „Aki valaha találkozott már Paul Newmannel, jól tudja, hogy legfeljebb tűsarkúban érné el a 180 centit.” Majd egy kihívással folytatta: „1000 dollárt fizetünk Paul Newman kedvenc jótékonysági alapítványának vagy politikai jelöltjének minden egyes centiért, amellyel meghaladja a 172 centimétert… mezítláb.” Apa lelkesen lecsapott a lehetőségre, hogy bekerüljön a Post pletykarovatába: elfogadta a kihívást, százszorosára emelve a tétet, és szerzett egy gravitációs csizmát, hogy fejjel lefelé lógva pontosan megmérhessék. Tudomásom szerint a Post végül megfutamodott.

Bizton állíthatom, hogy 1986-ban apa pontosan 178 centiméter magas volt. Mindkét újság tévedett.

Mindig állta a szavát. Következetesen kerülte a nyilvánosságot, és kínosan érezte magát az interjúk alatt. Már a puszta tény, hogy apa agyában megfogant ennek a könyvnek az ötlete, a mai napig érthetetlen számunkra, de öt éven keresztül kitartóan dolgozott rajta. Eredetileg ajándéknak szánta az utódai számára. Talán az is közrejátszott, hogy végre „helyre teheti a tényeket”, miután élete során annyit szapulták a pletykalapok. Félig vallomás, félig önanalízis: tele van olyan kitárulkozásokkal, amelyeket korábban sosem osztott meg velünk, noha komoly és bensőséges beszélgetésekre adtak volna módot kapcsolatokról, identitásról, szerencséről és művészetről – vagy éppen néhány rettentő kínos családi ebédre.

Úgy döntött, egyetlen társszerző jöhet szóba: Stewart Stern, kedves barátja, családi titkainak hűséges tudója és lenyűgöző tollforgató. Legtöbben a Haragban a világgal forgatókönyvírójaként ismerik, de számos közös filmben együttműködött Paullal és második feleségével, Joanne-nel.

Stewart olthatatlan rajongása mindkettőjük, összes gyermekük és valamennyi unokájuk iránt egyfajta tiszteletbeli rokonná avatta, aki áldásos hatást gyakorolt a családi génállományra. 1986-tól Stewart belevetette magát az új munkába, osztozva az alannyal szent elhatározásán, hogy valamennyi interjú a lehető legnyíltabb és legőszintébb legyen. Közeli barátokat és rokonokat is bevontak a visszaemlékezésekbe. Ám 1991-re jóformán maga alá temette őket a hatalmas vállalkozás: nyakig ültek a felvételekben.

Nem sok szó esett ezután a könyvről. Egyesztendei betegség után (pontosan egy évre rá, hogy utoljára megnyerte a Lime Rock autóversenyt) édesapánk 2008-ban elhunyt. Nyolcvanhárom éves volt. Hosszú ideig úgy éreztük, a világ megszűnt forogni. Elnyelt minket az elkerülhetetlen zűrzavar és káosz, a gyász sötét köde.

Ólomlábakon járva eltelt egy évtized. Időnként szóba került a félbehagyott kézirat. A részleteket homály fedte. Egyesek valami máglyát emlegettek. Stewart, aki kilencvenkét évesen maga is az útjának végére ért, bármit megadott volna érte, hogy tudomást szerezzen az interjúk sorsáról. Archiválni szerette volna őket az utókornak. Mielőtt fény derült a titokra, ő is eltávozott körünkből.

Úgy gondoltuk, az interjúátiratok meglapulnak valami zugban. Vagy talán nem. Látni akartuk… vagy mégsem? 2019-ben előkerült néhány kiegészítő interjú egy bezárt iratszekrényből, amelyet sok évvel korábban a connecticuti családi ház nyirkos pincéjébe száműztünk. Nem sokkal később egyik barátunk, Emily Wachtel producer rátalált édesapánk teljes kéziratára, amikor leltárba vette egy családi raktár tartalmát. Az első kíváncsi pillantásokat egy egész éven át zajló olvasás követte, amely révén egy keresetlen és személyes szövegre derült fény. Tizennégyezer oldal után Emily azt javasolta, érdemes lenne befejezni a megkezdett munkát.

Luxusrepülőkről és vörös szőnyegekről ezernyi életrajzban olvashatnak. Ebben hiába keresnék őket. Ez a könyv inkább egyfajta önboncolás, érzelmek, indítékok és motivációk alapos vizsgálata, amelyet időnként megszakít a kívülálló vélemények görög kórusa: rokonok, katonatársak, művészkollégák kommentárjai. Visszatérő témája a krónikus bizonytalanság, amely oly sok művésznek elmaradhatatlan társa. Az objektivitás ritka vendég ebben a világban. Sokaknak talán nehéz megérteni, ilyen világsiker fényében ugyan mit kereshetett a kétségek szüntelen, sötét árnya. Íme, egy sztár, aki végig szélhámosnak érezte magát, egy hétköznapi ember nem mindennapi sármmal és mázlival, aki jóval többre jutott, mint valaha gondolta volna. Őszintén hitte, hogy a vasakaratának, nem holmi őstehetségnek köszönheti sikerét. Persze voltak, akik lebecsülték, de szerencsére bőven akadtak olyanok is, akik már őelőtte is hittek páratlan mivoltában.

Mindezen felül ott a híres tündérmese két hollywoodi filmcsillagról és áldott békéjű, fél évszázados házasságukról – amely nem csupán humbug, de tisztességtelenség is bárkivel szemben, legyen híresség vagy sem, aki valaha végigélt egy komoly romantikus kapcsolatot. Elég csak arra gondolni, hogy két különböző család, jó néhány féltestvér és egyéb járulékos veszélyforrás is szerepelt ebben a történetben, és máris közelebb kerülünk a valósághoz. A házban változékony hangulat uralkodott, hol derűs, hol viharos. Az igazi kép inkább egy hús-és-vér párt ábrázol, akik átvészeltek minden drámát és árulást, kitartva egymás mellett, sebekkel borítva, de elszakíthatatlanul egymás karjaiban.

Jóformán klisének számít, hogy az apák egy bizonyos koron túl távolivá és kiismerhetetlenné válnak. A mi apánk saját frusztrált apjának elkerülhetetlen folytatása volt egy több nemzedékre visszanyúló lánc végén, amelynek tagjai éppen csak elkaristoltak szülőként, mindennemű tanács vagy segítség nélkül. Ez a könyv egy múltbeli pillanatból tekint vissza minderre. Apa javára legyen mondva, szülői fejlődése az interjúk után sem állt le, időskorára a legjobbat adta magából érzelmileg, művészileg és emberbarátként egyaránt, egészen a haláláig. Kézhez kapni szinte a semmiből ezt a kisenciklopédiát személyes gondolataiból és indítékaiból, konfliktusaiból… körülményeiből, hogy úgy mondjam, mélyen megérintett. Vágya, hogy mindent megtudjunk róla, több mint megrendítő.

Melissa Newman

Bevezetés

Lássuk, meg tudunk-e írni egy első fejezetet, azután veselkedjünk neki a másodiknak, majd a harmadiknak, a negyediknek, az ötödiknek… Lássuk csak: ezzel már megbirkóztunk, azzal is végeztünk: írtunk a hozzáállásról, a teremtésről, a piálásról, úgy általában a dolog humoráról és lényegében az erkölcsiségéről is.

A sors fura fintora, hogy ezt is kezdhetnénk úgy, akár a nagy emberek életrajzait: „Itt ez a fiú, elérte ezt, megtette azt, azután felnőtt, és miniszterelnök lett belőle. Most pedig visszamegyünk, és sorra vesszük az összes részletet, hogyan is történt mindez.”

Pedig ez a könyv csupán egy fiúról szól, aki azért lett anyjának és otthonának büszkesége, mert büszkék lehettek a megjelenésére. Ha csúfnak születik, az anyja rá se nézett volna. Ha, mondjuk, bicebóca vagy nyúlszája van, és az anyja néhanap időt szakít, hogy gondjaiba vegye a kis nyomorékot, csupán azért tette volna, mert aznap épp gondoskodni szottyant kedve – semmi köze nem lett volna a fiúhoz.

És a fiú nagyon a szívére vette ezt a mesterkéltséget, a könyörtelen tényt, hogy az egész nem róla szól és nem rajta múlik, míg végül valami legbelül felcsattant benne: „Jesszusom, nesze, vidd, a tiéd! Én megtartom a maradékot.”

Azzal a mama büszkesége a lovak közé dobta a gyeplőt. Megkapott mindent. Jól élt, rendesen evett, és mindazt, amire a kutya sem volt büszke: a belsőt a külső mögött – az árvát, ha úgy tetszik –, faképnél hagyta.

De az árva makacsul próbált lépést tartani anyuka szaros kis szemefényével, akit szívből gyűlölt, miközben anyuka szemefénye sorra kapta az összes díjat, az összes címszerepet, dicshimnuszt és tömjénezést – így aztán az árva mindinkább lemaradt. Csak az utolsó pár évben zárkózott fel, és akkor azt mondta: – Na jó, álljunk csak meg egy szóra. Ideje lenne legalább körülnézni, mennyi értelme volt ennek az egésznek.

Anyám kicsi Pinokkiója voltam, aki rossz útra tévedt.

Azóta is igyekszem kibogozni a szívemet mások elvárásainak hálóiból, akik azt hiszik, hogy mindenre tudják a választ.

Ez a könyv abból a küzdelemből született, hogy megpróbáljam elmagyarázni mindezt a gyermekeimnek. Mindig is távolinak és zárkózottnak hittek; nos, nem azért alakult így, mert túl hosszúnak éreztem mások karját – a sajátomat tartottam túl rövidnek. És ahogy az ő karjuk nyúlt és nyúlt, az én karom egyre kurtább lett: lassacskán úgy éreztem, nem kapok levegőt.

Szerettem volna papírra vetve helyükre tenni a dolgokat, megtépázni a fejemre nőtt legendát, leszámolni néhány mítosszal, és távol tartani a piranhákat. Dokumentálni akartam életemet ezen a planétán, lehetőleg a pontosság igényével. Meglehet, aggastyánkoromban majd ismét végigmegyek rajta, és írok egy nagyjából hiteles önéletrajzot. Mert mindaz, amit eddig leírtak rólam, a közelében sem jár a valóságnak.

Ez az egyetlen célom ezzel a könyvvel.

Egy hétköznapi ember
különleges története

1

A connecticuti házamban vagyok a könyvtárszobában, ülök a tűz mellett egy régi kis pamlagon. Most szívtam el egy mariskát, és kristálytisztán magam előtt látom szülővárosom, az ohiói Shaker Heights teljes térképét gyermekéveimből. Ott vár minden, hogy felidézzem, miután halottnak hittem őket, olyan mélyre temetve, hogy azt gondoltam, többé fel sem tudnék eleveníteni belőlük semmit.

Shaker Heightsban születtem 1925-ben. Akkoriban ez a clevelandi kertváros maga volt az amerikai kertvárosi álom. Olyan mérce, amelyhez minden tehetősebb település mérte magát. Tágas, háromszintes házban laktunk a Brighton Roadon, amely messze nem a legvagyonosabb utcának számított a városban, de nem volt okunk panaszra. Apám, Arthur és fivére, Joe (J. S. az ismerőseinek, szabadidejében termékeny és közkedvelt fűzfapoéta) vezették a Newman-Stern nevű sportszercéget egy tekintélyes saroképületből Cleveland szívében; a maga kategóriájában csupán a híres New York-i Abercrombie & Fitch előzte meg.

Shaker Heights-i gyermekéveimből jól emlékszem a lovas kocsikra, amelyek a tejesüvegeket vagy a jégtömböket fuvarozták. Általános iskoláinkat az Egyesült Államok legjobbjai közé sorolták. A várost több száz hektárnyi erdő és öt kis halastó vette körül, ahol kedvünkre csatangolhattunk és pecázhattunk. Nem kellett semmitől tartanunk: nyaranta akár három-négy napot is eltölthettünk a fák között, és a hajunk szála sem görbült. A legrázósabb akkor volt a helyzet, amikor a gyereksereg háborúsdit játszott: kirángattuk a paradicsompalánták karóit, és lándzsaként hajigáltuk, kukatetők pajzsával védve magunkat. Mintha csak valami pápua szertartás lett volna, Új-Guineáról.

Minden család hófehér volt: mutatóba sem akadt külföldi vagy fekete a csendes utcákban és telkeken. Könnyen lehet, hogy a Newman klán volt az első zsidó család, amely betolakodott a Brighton Roadra. De mi sem lógtunk ki a többiek közül; botcsinálta cirkuszi előadásokat rendeztünk a hátsó kertben, limonádét árultunk a ház előtt, bravúros mutatványokat gyakoroltunk a hintán. Amikor korombéli barátaim vagy a bátyám, Arthur Jr. cimborái meglátogattak minket, apám rögtönzött mesékkel szórakoztatta őket, főszerepben kedvenc teremtményeivel, a kalandvágyó Terry Berry Galerivel. Hosszadalmas sorozatot szőtt a mesékből, minden este újabb fejezettel bővítve. Amikor pedig a végére ért, úgy tett, mintha maga is veszélyes vadállat lenne, mire a szomszéd kölykök egy emberként vetették rá magukat, hogy a földre terítsék. Védte magát, akár egy bokszoló; de előbb-utóbb legyűrték. – Itt a vége, srácok – mondta, mire a kölykök hazasereglettek, mi pedig ágyba bújtunk Arttal. Art persze mindig talált időt rá, hogy előtte jól elpüföljön fent a „klubban” – így hívtuk szűkebb otthonunkat a padlástérben, ahol a közös játszószobánk volt.

Élvezettel telepedett a hátamra, hogy megragadva az államat kipróbálja, meddig hajlik hátra a nyakam. Szerinte bőven rászolgáltam, mivel szentül hitte, hogy nekem jut anyánk, Tress minden figyelme és összes szeretete, neki csak morzsákat szór belőle. Az egyik fő különbség az volt köztünk, hogy Arthurt valójában nem zavarta anyánk egyenlőtlen bánásmódja. Mélyen meg volt győződve arról, hogy a kínálkozó lehetőségek közül Isten a lehető legkedvezőbbekkel ajándékozta meg. Azóta is csak a rózsaszín emlékeket őrzi gyerekkorunkból, míg bennem inkább a kudarcok és rossz élmények ragadtak meg.

Paul és Arthur, 1929 körül

Rengeteg időt töltöttünk fent a játszószobában; még a leckét is ott írtuk meg. Art ott gyakorolt a dobfelszerelésén, míg én lemezeket nyekergettem egy ósdi Victrolán, vagy egy öblös fotelbe kucorodva faltam a képregényeket. Klubunk sokkal hangulatosabb volt, mint a szüleink flancos társalgója a földszinten, ahol ritkán került sor társalgásra. Tulajdonképpen abban a kifinomult ízléssel berendezett bemutatószalonban szembesültem először a jó „megjelenéssel”. Anyám mindig is büszke volt a helyiség eleganciájára; de nekem ridegnek tűnt a stílusa, olyasféle volt, amelyet manapság „Bloomingdale Modern”-nek csúfolnak. Minden takaros rendben állt; minden darab a külcsínre, nem a kényelemre készült. Anyám első dolga volt, hogy fekete padlószőnyeggel borította a szobát faltól falig, majd vett egy fehér spiccet, csak mert jól mutatott a szőnyegen. Persze a kutya látványos fehér szőrszálakat hagyott mindenhol maga után.

A társalgóból nyílt a tágas ebédlő, ahol éveken át gyakorlatilag az összes közös étkezésünk zajlott; beszélgetésre ritkán került sor, különösen a vacsorák voltak kínosak esténként. A berakásos ebédlőasztalt mindig finom vászonterítő borította. Minden este csodás porcelánokkal terítették meg. Ott ültünk körülötte, apánkra várva, aki mindig utolsóként érkezett. Gyakran még öltönyt és nyakkendőt viselt, de ha volt ideje átöltözni, még az is előfordult, hogy fürdőköntösben jelent meg. Noha volt cselédlányunk, mindig anyám tálalta ki a tányérjainkra az ételt, többnyire egyszerű főtt húst, zöldséget és krumplipürét. Mielőtt hozzáláttunk, apám mondott valami tósztot, mi pedig a bátyámmal összekoccintottuk a vizespoharunkat.

Anyám végül úgy döntött, nincs kedve folyton asztalterítőket vasalni, így aztán átköltöztünk a konyha melletti szűkös reggelizőhelyiségbe. Apám ellenezte a döntést, és továbbra is az ebédlőben étkezett, egymagában. A desszert általában puding vagy sütemény volt – anyám nagyon értett a cukrászathoz –, majd apa sietve kimentette magát, és felvonult az emeletre olvasni (lankadatlan rajongás fűzte az Encyclopædia Britannicához, többször is átnyálazta), vagy szunyókált egyet. Art és én segítettünk elmosogatni, majd felrohantunk a játszószobába, csináltunk egy vödör pattogatott kukoricát, és jeges teát vagy üdítőt iszogattunk.

Az ebédlőben vált szokásunkká a bátyámmal, hogy a falba verjük a fejünket. Szó szerint. Titokban csináltuk, míg végül a mélyedés olyan nagy lett, hogy feltűnt a szüleinknek. Szó sem volt holmi buksikongatásról: olyan erővel döngettünk, hogy a falvédő mögött lejött a vakolat. Kurvára agyrázkódást kaphattunk volna tőle. Az volt a mi kis Siratófalunk. Nem tölthettem ki a dühömet egy velem egyívásún, így aztán a falon vezettem le. Ma már nevetnem kell, ha erre gondolok – két kiskölyök, ahogy egymást bökdösi, „Most te jössz”, „Csak utánad!”. Art nagyobb volt nálam, bizonyára rá hárult a kezdés. Mivel jó tizenöt centivel magasabban volt a feje, sosem ütöttük ugyanazt a pontot. (Sok évvel később, amikor hazatértem a második világháborúból, meglepődve fedeztem fel a mély repedéseket.)

Házunk csendjét szüntelenül csatazaj verte fel. Megesett, hogy csendben, fű alatt folyt a háború, alattomban lopózott, ahogy a kommandósok az éj leple alatt; például vajazókés döfött emberi húsba. De többnyire heves és fülsértő volt, hála anyám kitöréseinek. Vagy a kitörések előszelének. Csak lapultunk és lestük, vajon mi sül el balul, ki lesz a záptojás, vártuk a baklövést, amely elszabadítja a lavinát. Az ágyból is hallottuk, amikor a szüleink veszekedtek, egymással üvöltözve. A törést-zúzást. Az egyik perpatvarnál anyám lekapott egy festményt a falról, és szétverte apám fején. Kis pasztellkép volt, rajta csupaszon hancúrozó nimfák (számtalanszor szemügyre vettem nagyítóval). A társalgóban lógott a kanapé fölött. Apám bizonyára a kerettel a nyakában távozott. Hiába tudom jól, milyen gyötrelmekkel járhattak ezek a csetepaték, a fejemben matiné-rajzfilmek képsorai gyanánt peregnek.

Arthur és Paul a 30-as évek közepén

Ötéves voltam, amikor beköszöntött a nagy gazdasági világválság. A sportszerüzletek nyolcvanöt százaléka pár év alatt csődbe ment az országban, és apám a végsőkig kétségbeesett. Luxuscikkeket árultunk olyan időkben, amikor senki nem engedhette meg a luxust. A Newman-Stern leszállította az árait, és ennek a sikerén múlt, hogy bezárunk vagy nyitva maradunk.

Egy ponton a Newman fivérek kifogytak a pénzből; emlékszem, apám Chicagóba ment, hogy rábírja a Spalding és a Wilson céget, hogy adjanak neki negyedmillió dollár értékű árut bizományba. Mivel üzleti körökben híres volt megbízhatóságáról, a gyártók tudták, hogy végül megkapják a pénzüket. Apám és Joe bácsikám üzletpolitikájának világraszóló teljesítménye volt, hogy anyagi katasztrófa nélkül átvészeltük a gazdasági válságot.

Mindannyian kivettük a részünket ebből. Apám sosem hagyta volna, hogy a neje házimunkát végezzen, és amikor anyám elbocsátotta a cselédet, nagyon dühös lett rá. Anyám azt javasolta: – Én majd takarítok, megtartom a cselédnek szánt pénzt, és olyan bútorokat veszek belőle, amelyek tetszenek. – Így is tett. Elvégezte a mosást, a mángorlást, a vasalást, új berendezési tárgyakat vett és egyedül áthúzta a régi bútorokat, még a függönyöket és ágytakarókat is maga varrta. (Szüleim nem kis büszkeségére szolgált, hogy sikerrel megőrizve a látszatot, apám végig megőrizte tagságát a helyi zsidó countryklubban, az Oakwoodban.)

Dolgozni kezdtem a Newman-Stern raktárában, és amikor idősebb lettem, felkerültem az eladók közé. Árultam mindent: távcsövet, labdákat, teniszfelszerelést. Eredményes és tisztességes eladó voltam. Ha tekegolyót kínáltam egy fickónak, aki azt mondta: – Nem is tudom, szükségem van-e egy új tekegolyóra… –, azt válaszoltam: – Ha nem kell, ne vegye meg. – Élveztem ezt a munkát.

A második világháború után a Newman-Stern katonai holmikkal is foglalkozott. Egyszer beállított valaki pár láda leselejtezett Norden bombacélzóval – egy néhány éve még szupertitkosnak számító, futurisztikus berendezéssel, amelynek segítségével az amerikai katonai bombázók pontosabban dobhatták le rakományukat Németországra és Japánra. A fickó, érthető módon, nehezen tudott megszabadulni a macerás árukészlettől. Csak egy pillantást kellett vetni a bonyolult masinákra, és az volt az első kérdés: „Ugyan ki venné hasznát ilyesminek?” Ám Joe bácsi (aki alkalmazott tudományt tanult a főiskolán) és apám nekiálltak szétszerelni egyet, hogy rájöjjenek a működésére. Akadt olyan rész a bombacélzóban, ahol egyetlen gombnyomásra beindult egy nagy teljesítményű villanymotor: némi barkácsolással pompás garázsajtó-automatát lehetett csinálni belőle. Voltak benne reosztátok, amelyeket könnyedén hozzáigazíthattak egy rakás konyhai berendezéshez; sőt még egy egyszerű analóg számítógépre is rábukkantak.

A két fivér közzétett egy egész oldalas hirdetést a clevelandi Plain Dealer kereskedelmi szaklapban, amely bemutatta, mi mindenre használható a bombacélzók harminchat különböző alkatrésze. Napokig be sem lehetett férni a boltunkba. Cleveland patinás műszaki főiskolája, a Case két komplett bombacélzót megvásárolt, darabját 2800 dollárért – ami fejedelmi összegnek számított akkoriban. Kész őrület volt: pár nap alatt több mint 200 000 dollár gyűlt össze.

Apámékkal madarat lehetett volna fogatni. Nem is elsősorban a pénznek örültek, inkább hogy egyedül ők látták meg a lehetőséget valamiben, ami előtte a kutyának se kellett. Maguk kovácsoltak sikert belőle. Ebben rejlett a kiskereskedelem romantikája. És a Newman fivérek született romantikusok voltak.

Idősebb Arthur Newman az irodájában, 1938-ban

Persze nem így indult az útjuk, apámé főként nem. Ifjúkorában írói babérokra vágyott, semmi máshoz nem volt kedve. Nem sokkal azután, hogy hazatért a seregből az első világháború után, ő lett a Cleveland Press történetének legfiatalabb riportere. De Joe bácsi átcsábította bimbózó sportszercégéhez, amely eredetileg mindenféle elektromos kísérleti felszerelést árult fiúknak, valamint kifinomultabb mikrofonokat, adóvevőket és távírókat. (Azután nyergeltek át a sportszerekre, hogy a kormány 1917-ben, a Kaiserhez intézett hadüzenetet követően betiltotta a távíró-berendezések magánkereskedelmét.) Joe ült a cég elnöki székében, apám pedig a gazdasági igazgató lett, egy életre fivére árnyékába kerülve. Sehogy sem tudott kiszabadulni: épp akkor alapított családot, felelősséggel tartozott értük, és becsületes ember volt. Nem várhatta el fiatal feleségétől, hogy egyedül tartsa el őket; a válás pedig szóba sem jöhetett idősebb Arthur Newmannél.

Kelepcébe került: fogságba ejtette a sportbolt meg a saját farka, és annyi ideje sem maradt, hogy alaposan végiggondolja a döntéseit.

Nem hinném, hogy kielégítette a munkája. Nem hinném, hogy Brighton Road-i otthona örömére szolgált. És azt sem hinném, hogy boldog volt a családjával.

Anyám, Teresa Fetzko (született Fetzkó Terézia) gyönyörű fiatal nő volt, aki a családjával vándorolt be Kelet-Európából (az akkortájt széthulló Osztrák–Magyar Monarchia manapság Szlovákiához tartozó részéről). Nem sokkal a 20. század fordulója után érkezett Amerikába, szinte még kislányként, jóformán rongyokban. Szegény családból származott, ennek köszönhetően egész életében rettegett attól, hogy koldusbotra jut. Mindenkinek azt mondta, az apja professzor, pedig valójában kőműves volt. Édesanyját még gyerekkorában elvesztette, tizenhat évesen hozzáment egy fiúhoz, de hamar elvált tőle, mivel – saját bevallása szerint – verte őt.

Amikor apám megismerte, Tress jegyet árult a clevelandi Alhambra Theatre filmszínházban. Miután járni kezdett apámmal, aki jóval műveltebb volt nála, úgy határozott, áttér a római katolikus vallásról a kevésbé népszerűtlen (és udvarlója zsidó családjában bizonyára ismeretlennek számító) keresztény tudományra. Apám hamarosan teherbe ejtette, majd – a határozott családi nyomás ellenére – a kisbaba (bátyám, ifjabb Arthur) világra jött, és ifjú szülei nem sokkal később egybekeltek. Apám kelletlenül ment bele a házasságba, és gyanítom, azonnal elhagyta volna Tresst, ha nem olyan átkozottul jellemes fickó. Abban sem vagyok biztos, vajon anyám fülig belehabarodott apámba, irtózott az abortusztól, vagy más oka volt a frigyre – de a pár végül összebútorozott. Én alig egy évvel ifjabb Arthur után láttam meg a napvilágot, közelgő születésem azonban sokáig csak egy volt a számos szóba jöhető lehetőség közül.

A Newman família kezdettől fogva több okból ferde szemmel nézett Tressre. Először is, mert goj volt, ők pedig zsidók, még ha jobbára nem is gyakorolták a vallásukat. Másodszor, mert gyönyörű volt. Harmadszor, mert rosszéletűnek tartották („De hiszen elvált nő!”), pénzéhes férjvadásznak, aki jóval alatta áll társadalmi és műveltségi szintjüknek (ami némiképp ironikus, tekintve, hogy egy nemzedékkel korábban a Newmanek még házalók és ócskások voltak). Anyám rokonságát mindig is szégyellték. Emiatt Tress megvetettnek érezte magát; apám pedig kitaszítottnak.

Apám természeténél fogva visszahúzódó volt, emlékeim szerint soha nem érintkezett a felesége családjával. Anya kéthetente elvitt minket a bátyámmal a savanyú képű, szófukar nagypapához (ahol az asszony finom tyúkhúslevessel tömött minket), apám azonban sosem tartott velünk; talán életében kétszer ha találkozott az apósával. Sőt, kifejezetten rossz néven vette ezeket a viziteket, mivel rendszeresen vasárnapra estek: apám heti hat napot dolgozott a boltban, és nem szívesen maradt magára a hetediken. A vasárnap így a leggyászosabb napja lett a héten. De így sem támadt kedve találkozni anyám pereputtyával: nem tudok róla, hogy egyszer is betették a lábukat a házunkba. Ők voltak a szegény rokonok.

Arthur és Tress 1921-ben

Ezek után aligha meglepő, hogy anyám – néhány baráttól eltekintve – meglehetősen zárkózott életet élt. Habár ideje nagy részét férjének és otthonának szentelte, szívből megutálta mindkettőt, és cseppet sem bízott a családjában. Nála gyanakvóbb nőt még nem látott a világ: konokul hitte, hogy sosem fogadják be, és semmiből nem kapja meg a jogos jussát. Ezek a kényszerképzetei végigkísérték az életünket.

Ami igazán boldogsággal töltötte el anyámat, az saját fogyasztási láza volt – nem pedig a dolgok, amelyek kiváltották a vágyait. Rajongott például az operákért, képes volt elrángatni magával egy ötórás Wagner-előadásra a Severence Hall koncerttermébe; a zene mindig is mámorító hatást gyakorolt rá. Kisgyermek koromban elég volt valami aranyos húzás tőlem, teszem azt, bájosan festettem a kisnadrágomban és a kardigánomban, amikor letipegtem a lépcsőn, anyámat máris heves érzelemhullám öntötte el, könnyektől a kacagásig. De magát a fiát éppen úgy nem látta, mint ahogy az operát sem hallotta. Ami a fejében és a szívében zajlott, annak semmi köze nem volt Wagnerhez vagy hozzám: pusztán a vegytiszta eksztázis áradata volt. Végig azért könyörögtem magamban, hogy engedjen már el. Ha pedig sikerült kiszabadulnom a karjából, vagy a zenekar elhallgatott, egyik sem hiányzott neki: az érzelmek tovább kavarogtak benne, hajtotta őket saját lendületük és kiterjedésük, míg végül kifulladtak. Anyám csak ekkor tette fel a kérdést: – Hová tűnt Paul? – vagy – Ki kapcsolta ki a zenét?

Valószínűleg szeretkezés közben sem állt volna a beteljesülése útjába, ha közben távozik a partnere, csupán az orgazmus után merült volna fel benne a kérdés: – Hát ez meg hová tűnt? – Tudom, szörnyűség ilyesmit mondani a saját anyámról, de ha egyszer borzasztóan mulatságos – és persze rettentően szomorú.

Valahogy az a kép él a fejemben az egészről, hogy ott állok klottgatyában, bömbölve, szálkával az ujjamban, anyám meg körbeajnároz turbékolva és ölelgetve, mígnem az életet is kiszorítja a kis nyomoroncból. És amikor döbbenten észreveszi, hogy egy ernyedt hullát tart a karjában, felkiált: – De hát én csak meg akartam vigasztalni szegénykét!

Olyan voltam neki, mint a szerencsétlen, nyavalyás kutyuskái, akiket elvitt a rák, vagy úgy elhíztak, hogy már mozdulni sem tudtak, anyám pedig addig tömte őket édességgel, míg végül belepusztultak az édesgetésbe. Fogalma sem volt róla, micsoda kárt okoz. Olthatatlan vágya, hogy kiöntse az érzelmeit, nemcsak megfojtották mindazokat, akikre rázúdította ezeket az áradatokat, de még csak nem is volt közük hozzá. Anyámnak a kiskutyái és a gyerekei ugyanazt jelentették; csak az üres külsőt látta bennük, amelyet bármikor kedvére ajnározhat, miközben bensőjükben az elárvult lényük riadtan próbálta megvédeni magát attól, hogy a külső nyomása összeroppantsa. Nekem ötven év kellett hozzá, hogy ez a belső lény hozzálásson feldolgozni mindezt.

Anyám sosem látta magukat az ölebeket, csak a saját ölelését. És annyira szerelmes volt önnön bőséggel áradó szeretetébe, hogy halálra mérgezte azokat a szegény, dagadt kiskutyákat, amíg végül elolvadtak, akár egy fagylaltgombóc, és lecsorogtak a kanapé oldalán, a fekete szőnyegbe tapadt fehér szőrszálaik közé.

LUCILLE NEWMAN, PAUL NAGYNÉNJE, IDŐSEBB ARTHUR NEWMAN BÁTYJÁNAK, JOE-NAK A FELESÉGE

Mindkét Newman fiúnak, Arthurnak és Paulnak tudnia kell, hogy a szüleik lelki betegek voltak – abban az értelemben, hogy sohasem találtak igazi békére, lelki békére, és ettől megfulladtak.

Ha Art megpróbált volna elválni a felesége heves természete miatt, Tress biztosan valami őrültséget tett volna. Magányos asszony volt, aki nemegyszer kegyetlen dolgokat művelt.

Fogalmam sincs, milyen élete lett volna Artnak, ha másik nőt vesz el: hihetetlen erős vonzalom fűzte Tresshez, aki mindig is a biztonságos bástyát látta benne. Nem tudom, valóban szerette-e a férjét. Nekem úgy tűnt, semmi mást nem szeret azon a vaksi, hájas kutyán kívül, amelyet folyton csokoládéval etetett.

A házasság egyik mellékhatása apámra az volt, hogy zugivó lett belőle, igazi alkoholista. Mindig azt hittem, hogy a rák végzett vele, amikor 1950-ben elhunyt. De nemrég a kezünkbe került a boncolási jegyzőkönyv, és kiderült, hogy a piálás teljesen kikészítette a hasnyálmirigyét, ami nagyban hozzájárult ahhoz, hogy ötvenhat éves korában, idő előtt távozott.

Így festett a szokásos menetrendje: a Newman-Stern minden délután 5:30-kor zárt. Pontosan tizenkét perc kellett, hogy apám a Terminal Tower állomáshoz érjen Cleveland belvárosában, és elkapja a vicinálist Shaker Heightsba. Így maradt nagyjából hét perce, hogy beugorjon Fred Harvey bárjába, ahol az üzletemberek összeverődtek munka után, és gyorsan bedobjon néhány pohárral – általában két dupla bourbont vízzel. Azután rohant a vonathoz, és mihelyt hazaért, felment a szobájába, ahol a dugipiát tartotta a lexikonok mögött, majd töltött magának még egy duplát.

BABETTE NEWMAN, IDŐSEBB ARTHUR NEWMAN EGYIK SÓGORNŐJE, AARON ÖCCSÉNEK FELESÉGE

STEWART STERN ELISMERT FORGATÓKÖNYVÍRÓ, PAUL NEWMAN EGYIK KÖZELI BARÁTJA

Lucille Newman: Tress mesélte, miket csinált Arthur. Teszem azt, hétvége volt. Ott ült az összes gyerek, szépen kiöltözve persze, Tress finom vacsorát készített, csinosan megterített, meg minden, a férje meg magára vette a legócskább, koszos göncét, amit csak talált, és úgy ült az asztalhoz, mint egy utcáról szalajtott koldus.

Babette Newman: Igazán szomorú. Mindjárt elsírom magam.

LN: Borzalmas.

Stewart Stern: Nem lehet, hogy tiltakozásból csinálta? Tress tökéletességi mániája ellen? Talán csak szerette volna valahogy összekoszolni, élhetővé tenni az életét, nem gondolják?

BN: Hát, én csak azt tudom, hogy Tress világéletében tökéletesen festett. A haja mindig gyönyörűen…

LN: Az élete utolsó pillanatáig, pedig akkor már parókája volt.

BN: Lehet, hogy a paróka ellen tiltakozott Art.

A gyorsvasúti trafikokban lehetett újságot, rágógumit, cukorkát, sőt az egyiknél még 3,2 százalékos sört is kapni. Fort Pitt sörnek hívták, a címkéjén cowboyok és indiánok voltak. Egyik vasárnap délután Arthurnak sikerült rábeszélnie apánkat, hogy vegyen egy üveggel. Hazavittük, majd ünnepélyesen felbontotta, és megkínált minket. Az első gondolatom az volt: „Istenem, mi ebben olyan jó? Hogyan ihatja meg valaki ezt a förtelmes vacakot?” Majdnem elhánytam magam. De apám rendíthetetlen volt. – Te akartad. Megvettük. Nem ízlik. Idd csak meg. – Felhajtottam, és megfogadtam magamban, hogy soha többé egy pohár sört sem iszom.

Nem hiszem, hogy a bátyám és én valaha láttuk volna apánkat istenigazából berúgva. Tudtuk, hogy ledönt pár pohárkával vacsora előtt, és évekkel később találtunk egy rakás üres üveget eldugva a pince egyik zugában. Nem csoda, hogy olyan gyakran lement megnézni a kazánt. Elrejtett cigarettacsikkek is voltak ott, halomszám. Habár gyakran lehordott minket, amikor cigizésen kapott a „klubban” a padláson, kiderült, hogy apánk is dohányzott – annak ellenére, hogy megígérte az ellenkezőjét anyánknak.

LUCILLE NEWMAN

Amikor Paul visszament Arthurral megnézni a házat Tress temetése után, két dologra voltak kíváncsiak – az egyik a mélyedés volt a falon, ahová a fejüket verték, a másik pedig az a lyuk a második emeleti rácson, ahová bedugták a cigit, amikor attól féltek, hogy rajtakapják őket.

Ifjabb Arthur és Paul Shaker Heightsban, 1928 körül

Nem akartam, hogy a következő Newman-nemzedéknek is titkolóznia kelljen a saját házában. Ha a fiam, Scott füvet szívott, én is csatlakoztam hozzá. Az elmúlt pár évben sokat rágódtam azon, hogy a komoly alkoholgondjaim vagy Scott szörnyű kábítószer-függősége talán a génjeinkbe volt írva – a Newman férfiak romlott vérét örököltük. Azon is gyakran eltűnődtem, vajon apám piálásának mennyi köze volt a kommunikációs problémákhoz kettőnk között.

A legmaradandóbb emlékem apámról (amely híven szemlélteti kapcsolatunkat) tizenkét éves koromból származik. Egyik vasárnap azt javasolta: – Járjunk egyet. – Boldogan kaptam a lehetőségen. Órákig sétáltunk, de semmit nem tudtam mondani neki, ami egy cseppet is érdekelte volna. Neki sem sikerült semmivel felkeltenie az érdeklődésemet. Mindössze néhány szónoki kérdésig jutottunk. „Milyen szép az a fa, nem?”, vagy „Milyen szép az a tűzcsap, igaz?” Oldalazva mentem mellette, félig szökdécselve, felnéztem rá, ő pedig helyeslően bólogatott. Egyetlen épkézláb mondat sem hangzott el köztünk.

A gyerekek csak úgy ismerhetik meg a szüleiket, ha kérdeznek tőlük. Kivéve persze, ha az apjuk vagy anyjuk született dumagép, amivel engem sosem lehetett vádolni. A gyerekeim teljesen odáig voltak, ha magamtól beszélni kezdtem; márpedig ha az ember hallgatag, a gyerekei meg nem kérdezik, mégis mit lehet tenni?

Egyik délután baseballozás közben megpróbáltam elkapni egy magas labdát, de elvétettem, és sikerült rálépnem: csúnyán megsérült a bokám. Nem sokkal vacsora előtt történt, ezért elkezdtem hazafelé vonszolni magam. Összeakadtam apámmal, aki éppen akkor érkezett meg a vonatállomásról. Megkértem, hogy segítsen, mire azt felelte: – Ne hülyéskedj! – és továbbsietett. Biztosan valami anyámasszony katonájának nézett. Másnap reggelre a bokám akkorára dagadt, mint egy grépfrút, kórházba kellett vinniük. Kiderült, hogy eltört.

Az otthonunkat folyton valami elégedetlenség lengte be, mintha semmit sem csinálnék helyesen. Apám elutasító és érdektelen volt, hangjába mindig némi szarkazmus vegyült. Azt hiszem, feladta, hogy példát mutasson nekem – talán mert úgy érezte, kudarcot vallott. Nem igyekeztem műveltséget szerezni, mivel valami furcsa módon mindig is tudtam, hogy nem nekem való. Amikor Schopenhauert olvastam az iskolában, egy szót sem tudtam megjegyezni; még arra sem emlékeztem, mit nem értek benne. Sok évvel később, amikor Joanne és én jó barátságba kerültünk Gore Vidallal, roppant kínosan éreztem magam egy olyan ember mellett, aki ezerféle dologról tudott értelmesen beszélni az amerikai szerzőktől a görög és római klasszikusokon át a francia drámaírókig. Miközben én egy műveletlen tahó voltam. Rájöttem, hogy valami figyelemzavarom lehet – azért nem tudok figyelmesen meghallgatni másokat, gyorsabban olvasni, mint beszélni, sőt megjegyezni bizonyos dolgokat. Bármi legyen is az oka, sosem értem el kiemelkedő eredményt semmilyen tárgyból, nem adtam okot apámnak, hogy büszke legyen rám.

Az egyetlen terület, ahol kitettem magamért, a munka volt, a pénzkereset. Semmi mással nem tudtam örömet okozni az apámnak, csak azzal, hogy megmutattam neki, megállok a lábamon, és magamtól találok munkát. Ráadásul minél előbb függetlenedni akartam, megszabadulni attól az érzéstől, hogy gondoskodnak rólam. Elvégre tényleg gondoskodtak – egyetlen esetre sem emlékszem, amikor nekem vagy a bátyámnak például mosogatnunk kellett volna. És sokat dolgoztam, az már igaz. Kifutófiú voltam a virágboltban és a mosodában, uborkás hordókat és coca-colás rekeszeket cipeltem fel-alá a csemegebolt lépcsőin; egyszer még egy Fuller Brush drogériánál is dolgoztam. Tizenhárom évesen vettek fel, hogy aztán tejfelesszájú, hirtelenszőke házalóként vonszoljam magammal az árumintás bőröndöt, amely többet nyomott és majdnem olyan magas volt, mint én.

Tökéletes útvonalat kaptam, a Kinsman Road környéki munkásnegyedben. Anyám iskola után értem jött kocsival, majd odavitt a bőrönddel együtt, három órával később pedig felvett. A Kinsmanon kétkezi melósok éltek, akik nagy hasznát vették a portékáimnak: a partvisoknak, hajkeféknek, porseprűknek és fogkeféknek – hatvanféle volt mindegyikből, kiváló minőségben és sokkal jobb áron, mint az üzletekben. Nem volt nagy dumám, mégsem kellett végigjárnom minden házat, anélkül is könnyen összejött hetente negyven dollár.

Emlékszem, egyszer becsengettem egy házba, és egy csinos fiatalasszony nyitott ajtót: lehetett úgy huszonnégy éves, egy szál kombinéban volt, alig valamit takart a melléből. Tökrészegnek és elég feslettnek tűnt. Azzal fogadott: – Bújjál csak be, kishaver – én pedig rögtön éreztem, hogy valami nem stimmel, és a meghívás nem a keféimnek szól. Seperc számba vettem, mennyi esélyem lenne a túlélésre, majd kereket oldottam, az oldalán vonszolva a bőröndömet, a mintatermékek szétszóródtak mögöttem a földön.

De a legmélyebb benyomást munkáim közül az újságkihordás tette rám. Verhetetlen bicajos voltam, és a napi útvonalam közel esett a házunkhoz. A Shaker Heights Boulevardon régi, nagy házak sorakoztak – manapság dollármilliókat adnak értük. Mintha csak F. Scott Fitzgerald A nagy Gatsbyjében jártam volna: csinos hölgyek koktélruhákban, nagyúri elegancia, minden csupa báj és kellem. Itt szerettem bele a gazdagságba. Méghozzá a fényűző gazdagságba. Elég volt hozzá nap mint nap látnom ezeket a csodaszép embereket, akiknek az újságot hordtam. Fényévekre volt mindentől, amit valaha elérhettem, messze túl a látóhatáramon.

IFJABB ARTHUR NEWMAN

Paul tele volt energiával, céltudatossággal és leleményességgel, bizonyára mert olyan srác volt, aki a saját hajánál fogva is kihúzná magát abból a világból, amelybe született. Meglehet, hogy mindez az erő, elszántság és merészség abból fakadt, ahogy a gyerekkorára és az anyjára gondolt a lelke mélyén. Szinte belevésődött az önállóság – és mi lett belőle: világsiker.

Artnak és nekem volt egy közös barátunk, Dick Goss, aki dúsgazdag családban élt – sokat hallottuk, hogy az apja, Goss ezredes vegyi fegyverekből szedte meg magát még az első világháború idején. A Shaker Heights-i kúriájukon kívül volt egy ültetvényük délen és pár nyaralójuk északon. Egyik nap meglátogattam suli után: a könyvtárszobába lépve megpillantottam az új karácsonyfájukat díszkivilágításban, öt- és tízdollárosokkal feldíszítve. A méltóságteljes Mrs. Goss, aki éppen az egyik zugban olvasott, felpillantott és rám köszönt:

– Szervusz, Paul.

Mire én megkérdeztem tőle:

– Elnézést, Mrs. Goss, elárulná, miért van ez a sok öt- és tízdolláros a karácsonyfájukon?

Szóról szóra ezt válaszolta:

– Hogy Dick a saját szemével lássa, a pénz nem fán terem, előbb fel kell rá tenni.

Amíg élek, nem felejtem el.

STEWART STERN

Vajon mi késztette a két fiút abban a házban, hogy a falba verjék a fejüket?

Paul sosem tudta, mire számítson: noha Tress el volt ragadtatva tőle, büszke volt a fia szépségére, és éppen úgy csinosítgatta, akár az otthonát, időnként váratlanul és minden ok nélkül rátámadt a hajkefével, majd babusgatni kezdte. Paul sosem igazodott ki rajta, nem tudta, mit gondol róla az anyja. Hogyan élte túl mindezt?

Paul elmondta, hogy kicsit úgy érzi, mintha altatásban élte volna le a gyerekkorát; annyi mindent kisatírozott belőle, hogy alig emlékszik valamire. Nagyon szeretne választ találni arra a rejtélyre, miért lett ilyen – miért zárkózik el annyira a saját érzelmeitől, hogy az elmúlt évekig szinte alig engedett nekik. Egy kis szomorúság, egy kis vidámság belefér – de sosem engedte igazán a szabadjára őket.

JEWELL FETZCO, PAUL ANYJÁNAK, TRESSNEK A HÚGA

Mielőtt Tress megismerte Arthurt, egy Elmer nevű vízvezeték-szerelő felesége volt. A férje őrülten féltékenykedett: ha csak ránézett egy másik férfira, elszabadult a pokol. Szörnyen összeverte Tresst. Egyik vasárnap beállítok hozzájuk, és látom, úgy eltorzult az arca, alig lehet ráismerni. – Tress, mi történt? – kérdeztem, de csak annyit mondott: – Egy kis bajba kerültem.

Elmer amúgy ördögien jóképű volt: sötét haj és bajusz, széles váll. De szemernyi érzés nem szorult a rohadékba. Mae húgommal mindig mondtuk Tressnek, hogy egyszer még megöli, váljon el tőle. Rettentő kínosan érezte magát, mégis eljött velünk a bíróságra, hogy a bíró és az ügyvéd lássák, mit művelt vele a férje. Nagyjából fél évig Mae-nél lakott, amíg lezajlott a válás. Egyik délután hazament, és látta, hogy mindene, az összes bútora eltűnt, csak egy ágybetét maradt az alvásra. Úgy sivalkodott, mintha nyúznák.

Másnap elkísértük az ügyvédhez, aki szerzett egy végzést arról, hogy Elmernek mindent vissza kell adnia. Nem sokkal ezután a válás hivatalos lett.

Amikor Tress megismerte Arthurt, fülig belehabarodott. Az sem zavarta, hogy zsidó; nem érdekelte, mit fog szólni hozzá a két család, tetszik nekik vagy nem.

Szerintem Arthur is beleszeretett. Tress azt mondogatta: – Meg fogom szerezni.

Úgy is lett.

BABETTE NEWMAN

Arthur egy igazi szépségnek udvarolt, mielőtt találkozott Tress-szel, nagyon bele volt pistulva. Amikor a lány kikosarazta, kárpótlásul elvette Tresst, aki kiköpött úgy festett, mint az a másik.

JEWELL FETZCO

Tress egyedül élt egy kis lakásban, amikor Arthur megjelent az életében. Anyám egy nap elküldött, hogy lakjak egy ideig nála, dunsztom se volt, mi történt. – Hol van Arthur? – kérdeztem egyszer Tresstől. – Miért kell folyton veled lennem?

Buta csitri voltam. Amikor már kezdett kigömbölyödni, sosem volt hajlandó beszélni róla. Inkább szóba se hoztam. Végül aztán közölte, hogy terhes, és Arthur családja nem hajlandó befogadni, ezért nem lakhat nála a kedvese. Emlékszem, mennyit sírt.

LUCILLE NEWMAN

Tress csinos és okos lány volt, és csuda tehetséges. De az értékrendje kissé eltért a normálistól – bárkit hamarabb feláldozott volna, mint bármit a házából, egyetlen holmiját. Nagyon fiatalon kiszakadt az otthonából, és nagy szüksége volt a saját otthon biztonságára. Annyira féltékenyen őrizte ezt a biztonságot, hogy soha nem bízta másra a takarítást, a festést vagy a tapétázást. Amikor sok évvel később eladta a házat, magával vitte a csillárt, inkább feltett helyette egy másikat, mert az a csillár hozzá tartozott. Egyszer adott nekem hat salátástálat ajándékba. Pár nappal később felhívott, és azt kérdezte: – Ugye, nincs szükséged mind a hatra? – és négyet visszakért.

Amikor Scott Newman még kisfiú volt, egyszer beszorult az emeleti fürdőszobába, és nem tudott kijönni. Tress nem hagyta, hogy Paul betörje az ajtót. Inkább kihívta a tűzoltókat, akik a fürdőszoba ablakán át hozták ki Scottot.

Tartalom

Előszó

Bevezetés

Egy hétköznapi ember különleges története

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

Utószó

A szerkesztő jegyzete

Névmutató

A kötetben látható fényképek forrásai

A szerzőkről

A szerkesztőről

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Vollkorn – SIL Open Font License
Vollkorn SC – SIL Open Font License