VelenceAMTAK E-KÖNYVEK

Kosztolányi Dezső

Velence

(Versek, prózai írások, műfordítások)

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-24-1

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Tartalom

Velence

Velence, déli harangszó

A velencei vándor

George Gordon Byron: Beppo (részlet)

Az örmény paradicsom

A velencei temetőben

„Ricordo di Venezia”

Johann Wolfgang Goethe: Velencei epigramma

Délszaki kalandok

George Gordon Byron: Beppo (részlet)

Két élet velencei kép

George Gordon Byron: Beppo (részlet)

Itália

Ábécé a hangról és szavalásról

Goldoni

I.

II.

1921

Rainer Maria Rilke: Késő ősz Velencében

A legnyomorultabb

Velence

A sziget

Esti Kornél rímei

Úszott előre a hullámokkal és a reggeli

széllel, arrafelé, ahol aranyködben az

arany Velencét sejtette, a földet, melyet

még nem ismert, de ismeretlenül is

szeretett, s amint válla kibukkant a

vízből, arcát rajongva emelte a túlsó latin

part: Itália, a szent és imádott Itália felé.

Velence, déli harangszó

Az életemen érlelő tüzek.

Ó tűz! ó szélcsend! ó fegyverszünet!

Nincs munka már, de a mező terem,

nő a virág,

s a hallgatás oly bölcs és végtelen.

Kikötöttem a tűz partjainál,

s a csend, a dél

egymásnak aranylabdát hajigál…

A velencei vándor

A Sóhajok hídjáról egy sebhelyes arcú, deres férfi bámulta a lagúna sekély vizét. – Most akár örökre is itt maradnék… – mondotta halkan, olyan csendesen, hogy talán maga is alig hallotta. Az a hang fátyolos és fáradt volt. A zárt ablakokon át búsan vergődött ki a fakó vizekre, és meghalt a piszkos tengeren.

Vállára tettem a kezem, és hívtam a szabadba.

– Menjünk innen.

Az ember követett. Bizonytalanul, imbolyogva jártunk mindketten, és némák voltunk. Végre ő kezdett beszélni:

– Már tíz éve tart ez.

Most itt a dél.

Az ismeretlen megállott, s most alaposan szemügyre vehettem. Kopott, lerongyolt, öregedő hivatalnokfélének látszott. Olaszos sapkát viselt, és egy tengerészövet, s mindegyik ruhadarabja más és más nemzet viseletéből telt ki. Csak a bajusza alatt bujkált valami becsületes, alföldi magyar vonás.

Még délelőtt találkoztam vele. Nehéz, kínos vallatás után sikerült róla megtudnom egyet-mást. A kérdéseimre többnyire mosolygott.

Aztán kávéházba mentünk. Sok feketekávét rendelt, s egymás után szívta az erős, olasz virzsiniákat. A délutáni nyugalomtól, a kávétól és a dohánytól megoldódott a nyelve:

– Egy este érkeztem ide. Húsvét szombatján. Azóta itt vagyok. – Feszülten, meredt szemmel néztem a különös emberre.

– Ne kérdezze, hogy miért. Hiába is magyarázgatnám. Egy este az embernek egyszerűen kedve kerekedik felülni az első gyorsvonatra, s menni, menni, mindig csak menni. Azután megérkezik valahova. Ismeretlen utcákon csatangol, idegen embereket lát, idegen nyelvet hall, s úgy érzi, hogy otthon van. Nem bír elmenni. Szeretne mindörökre ott maradni.

Halkan és félénken szakítottam félbe:

– Értem.

Az ismeretlen mélyet szippantott, és fölragyogott az arca:

– Érti? Akkor megértette az életemet is. A többiek nevetnek rajtam, hóbortosnak, züllött csavargónak tartanak. Azok nem értenek.

Lehunyta a szemét, és sokáig szótlanul ábrándozott:

– Azon az estén láttam először a tengert. Leültem a padra, és órák hosszáig néztem, míg süket és vak nem lettem, míg bele nem butultam a víz játékába. Olyan elhagyottan feküdtem előtte, mintha csak láttam volna. A lábaim előtt hevert. Körültáncolt, nyalta a kezeimet, packázott velem, tajtékozott, zenélt, zongorázott, őrjöngött. A part pedig nagyon elhagyatott volt. Akkor már derengett bennem az a babonás érzés, ami később kettévágta az életemet. Hogy kinyúlok a parton, és semmit sem csinálok többé. Hogy ott maradok. Hogy elfelejtek mindent és mindenkit.