Jeneane O’Riley

How

Does it

Feel?

Milyen érzés?

A mű eredeti címe: How Does It Feel?

Fordította: Hoppán Eszter

Copyright © 2023, 2024 by Jeneane O’Riley

Originally published in the United States by Sourcebooks, LLC.

www.sourcebooks.com

All rights reserved.

Hungarian Translation © Hoppán Eszter 2025

©Művelt Nép Könyvkiadó ,2025

ISBN 9789635803972

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Neked.

Nem azt remélem, hogy végzel ezzel a könyvvel,

hanem hogy a könyv végez veled.

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Azt szeretném, hogy a tested minden sejtjével élvezd ezt a könyvet. Azt szeretném, hogy egy varázslatos, galád tündérországba kerülj, ami csupa móka, mégsem megy az egészséged és a jólléted rovására.

Kérlek, vedd figyelembe, hogy ebben a történetben olyan tartalmak is előfordulnak, amelyek egyesek számára nyugtalanítók lehetnek, többek közt erőszak, bántalmazás (testi, lelki, érzelmi, verbális formában), emberrablás, halál és haldoklás, vér, mentális betegségek, csontok, kórházi kezelés, szex, mérgezés. Ha úgy döntesz, hogy folytatod (ropogtatja meg az ujjperceit, és feléd fordul egy nagy, baljóslatú forgószékben), akkor jó szórakozást az Infatuated Fae sorozat első könyvéhez.

Jeneane O’Riley

LEJÁTSZÁSI LISTA

Like a Villain – Bad Omens

The Death of Peace of Mind – Bad Omens

You’ve Seen the Butcher – Deftones

Black Honey – Thrice

Make Believe – Memphis May Fire

28. FEJEZET

Reach – Eternal Eclipse

Inferia – Eternal Eclipse

29. FEJEZET

Born from Ashes – Eternal Eclipse

PROLÓGUS

CALLIE

A TÖMLÖC PADLÓJÁNAK SÍKOSSÁGA ERŐSEN MEGNEHEZÍTETTE, hogy az apró sajtdarabkákat megtarthassam a mini kínálótálcán.

Persze nem is annyira tálca volt, mint inkább csak egy tégla, ami kiesett a hátsó falból, de a patkánynak, aki meglátogatta a cellát, mindegy volt.

Hangosan felkacagtam, olyan cuki volt a kis kekszdarabkákkal és kevéske mézzel, amit a tegnapi adagomból tettem neki félre. Aztán megdermedtem. Azonnal megbántam a meggondolatlan nevetést.

Neki nem tetszik, ha zajt csapok. Ha hangoskodom, felébred. Megmondta, hogy megint bántani fognak, ha zajongok. Összehúztam magam a tömlöc homályának silány menedékében.

Az ujjammal megtapogattam a nyílt, véres sebet a fejemen, ami élénken emlékeztetett szörnyű képességeire.

Mély belégzéssel kinyújtóztam, miközben élesen belevájtam a körmömet a sebbe. Hogy elfojtsam a kiáltást, ráharaptam a csuklómon lévő vasbilincsre, miközben a vér fémes íze terjedt szét a számban.

Remek; még mindig éreztem valamit. Görcsös izmaim egészen kicsit ellazultak.

Az apró mozdulattól hangosan megcsörrent a bilincseimet összekötő vaslánc.

Azonnal elborított a sötétség, mert olyan szorosan lehunytam a szemem, hogy apró fénypöttyök kezdtek táncolni a szemhéjam mögött. A kemény kőfal belenyomódott a testembe. Még erősebben nekifeszültem, hogy beleolvadjak, hogy ne legyek többé ennek a börtönnek a szörnyű cellájában.

Felébresztettem volna?

Néhány könnycsepp kiszabadult a szememből, és reszketni kezdtem.

Basszus! Basszus!

Olyan erősen remegtem, hogy attól féltem, már ennek a zaja is felébreszti.

Maradj csendben, különben felébred, és megint bántani fog!

1. FEJEZET

CALLIE

A

PRÓ FOHÁSZOKAT SUTTOGVA HÚZTAM VÉGIG A KEZEM a Chevy napmeleg bőrhuzatán.

A régi teherautó hirtelen felköhögött és megremegett a próbálkozásaimtól. Megkönnyebbülten, mélyen felsóhajtottam, és ellazulva kissé lejjebb csúsztam az ülésen. Nem fogom rontani a statisztikámat. Nem lesz késés, nem lesz hiányzás.

Jó munkát végeztem.

A gumik csikorogtak a kocsifelhajtóm kavicsán heverő gallyakon, miközben végighajtottam a kanyargós úton, magam mögött hagyva gyönyörű kis házikómat. Na jó, talán enyhe túlzás házikónak nevezni. És gyönyörűnek is, de a „kunyhó” szóról valami rozoga vadászviskó jut eszembe a semmi közepén. Az én házam sokkal, de sokkal cukibb. Két éve vettem bagóért egy pocakos, kopasz özvegyembertől, aki hajlamos volt több őzet kilőni, mit amennyire engedélye van. Le akart volna kenyerezni? Meglehet. Széltében-hosszában beszélték, hogy a vadőrrel, Cliff-fel randizom, és egy ilyen kisvárosban az emberek bármire képesek azért, hogy egy kis előnyhöz jussanak, különösen, ha őzvadászatról van szó. Aligha hibáztathattam őket ezért, eltekintve attól, hogy az engedélykiadást kimondottan a vadpopuláció szabályozására hozták létre, és amikor az emberek elkezdik önkényesen eldönteni, hogy hány állatot lehet kilőni, a rehabilitációs törekvések és statisztikák mindig gellert kapnak, és kész
a baj. Amúgy az egésznek nem volt jelentősége, mivel Cliff és én nem jártunk… és Paul, az özvegy fickó, meghalt néhány nappal azután, hogy eladta nekem a házat.

Cliff gondolatára megfeszült a kezem a bőr kormánykeréken, de gyorsan túltettem magam rajta. Valójában soha nem is randiztunk, és nem is fogunk. Amikor az állam felvett a nemeti parkba környezetvédelmi szakértőnek, Cliff egyike volt a sok mérsékelten kedves arcnak, akik üdvözöltek.
A lepukkant kisvárosban nem nézték túl jó szemmel, hogy egy puccos, beképzelt tudós beleártja magát a dolgukba (ezt a saját fülemmel hallottam a maulberryi Sizzlerben), idetolja a képét az ő kedves kis városukba, és beszól, hogy ne gyomlálják ki a kutyatejet, és szigorítsanak a nemzeti parkok vadászati szabályain. Mivel a vadon élő állatok rehabilitációs központjában dolgozó Cecelián kívül én voltam az egyetlen női munkatárs a nemzeti parknál, a legtöbb férfi nem vett komolyan, és azokat viszont, akik igen, nyomban megvádolták azzal, hogy összeszűrik a levet velem. Hát ilyen volt a fogadtatás.

Nem emlékeztem rá, hogy a szülővárosomban is ilyen mentalitás uralkodott volna, de jóformán még gyerek voltam még, amikor eljöttem onnan.

Amikor megjelentem a magam huszonkilenc évével, gyerek nélkül, férj nélkül, derékig érő szőke hajzuhataggal és egész jó alakkal (hiszen egész nap a hegyeket járom), a város asszonyai úgy gondolták, hogy titkos bosszút esküdtem, hogy ellopjam elhízott, nőgyűlölő férjeiket, vagy hogy lenyúljam az összes facér Wrangler farmeros, bagórágó fickót. Amikor először eszembe jutott ez, egészen hízelgőnek éreztem. Aztán eltelt két év, és már sokkal kevésbé volt hízelgő, sokkal inkább… magányos.

Megfordult a fejemben, hogy megállok a helyi benzinkútnál egy kávéra, de aztán mégsem tettem. Nem akartam megkockáztatni, hogy a kocsi ne induljon újra. A kávé amúgy sem volt túl jó, még a szokásos benzinkúti színvonalhoz képest sem, és ha még egyszer végig kell hallgatnom a helyiek dumáját „Bolond Earlről”, a város hivatásos alkoholistájáról, és az ő sasquatchi kalandjáról, akkor inkább felmondok, és elköltözöm.

Szerencsére általában Cliff-fel voltam, amikor megálltunk itt, és ez egy kicsit féken tartotta a többieket. Cliff valamiért gyűlölte Earlt. Hivatalosan még sosem találkoztam a híres szeszkazánnal, de már annyi sztorit hallottam róla, hogy könyvet írhatnék belőle.

Magamban megjegyzem, hogy meg kell nézni a benzinkút mögötti erdőt, van-e ott légyölő galóca. A légyölő galóca mérgező gomba, ami nagyon kis mennyiségben fogyasztva talán nem okoz halált, de olyan leszel tőle, mint… Bolond Earl. Mindig ott bóklászott az erdőben a régi benzinkút mögött. Épp meg akartam fordulni, hogy utánanézzek a megérzésemnek, amikor egy hosszú nyakú barna tollcsomó lőtt ki előttem keresztbe az úton.

Elaggott kocsim hirtelen rándulással és elefántnyi méretű füstfelhővel torpant meg, majd leállt. Kiszámíthatatlan, behemót jószág – rosszabb, mint egy pasi.

– A rohadt életbe, Dorothy! – csaptam be a teherautó ajtaját magam mögött, és átvágtam az úton az engem állandóan követő pulykához.

Szerencsére a rehabilitációs központ hosszú kocsifelhajtóján voltam, így ráértem későbbre halasztani a csotrogányom szemrevételezését. Dorothy vad szárnycsapkodással rohangászott fel-alá, mint egy totyogós kisgyerek, aki éppen most szabadult el a szülei kezéből. Szerencséje volt, hogy nem ütöttem el, és csak a rossz szárnya miatt tűnt olyan furának a tánca, mint egy rendezetlen mozgású zumbaoktatóé.

Megnéztem, hogy nem jön-e másik kocsi, bár nagyjából biztos voltam benne, hogy senki sem jár erre,
a vadrehabilitációs központ hátsó bejáratánál. Törökülésben letelepedtem a földútra, és próbáltam nem nézni a füstölgő teherautó felé. Talán ha nem tartom szemmel, újraindul.

Alig ültem le a poros, kavicsos útra, máris ott termett az a nagy, felnőtt pulyka, hogy az ölembe fészkelje magát. Boldog kurrogás és gurgulázás tört elő a hosszú nyakból, és nem tudtam nem mosolyogni a bolondos jószágon, ahogyan hozzám bújt. Ő volt az egyik páciensem a központban. Nem igazán szerepelt a munkaköri leírásomban, hogy foglalkozzam az itteni állatokkal, de mivel csak egy állatorvos volt az épületben, elég gyakran besegítettem a sérültek ellátásába. Nem bántam; sokkal jobban szerettem az állatok társaságát, mint az emberekét.

– Épp hozzád jöttem. Nem lett volna szabad megint kiszöknöd. Szerencséd, hogy nem gázoltalak el – dorgáltam a gombszemű jószágot, és éppen magamhoz szorítottam, amikor megcsikordult mögöttem a murva.

Felemeltem az óriási madarat, vigyázva a rossz szárnyára, és arrébb mentem vele. Nem vettem a fáradságot, hogy felnézzek, mert azt hittem, hogy csak Cecelia jött megkeresni a szökevényt.

– Jössz nekem öt dolcsival – búgta egy férfihang.

Még mielőtt láttam volna a kocsit, tudtam, hogy a vadőr az.

– Nem tartozom neked semmivel, Cliff Richards. Ha olyan hülye vagy, hogy fogadsz Ceceliával, akkor te jössz nekem öt dollárral – feleltem hatalmas mosollyal, aztán odacammogtam a szürke Ford teherautóhoz, amelynek ablakán kihajolt jóképű sofőrje.

Akkor sem különbözhettünk volna ennél jobban khaki egyenruhánkban, ha szándékosan akartuk volna. Rajtam úgy lógott az enyém, mint egy túlméretes ing, amit az apukámtól csórtam, Cliffnek viszont úgy simult kidolgozott izmaira, mintha egy L. L. Bean-katalógusból lépett volna elő.

Kikukkantott aranykeretes pilótaszemüvege fölött, és kinyújtotta a kezét, hogy kisimítsa Dorothy nyaktollait. A madár először zavartan elhúzta a fejét, de végül hagyta, hogy Cliff cirógassa.

– Még sose láttam ilyet – mondta tárgyilagosan, és borostás arcán ezerwattos mosoly villant fel.

Néha annyira emlékeztetett az otthoni legjobb barátomra. Barátságos mosolya, karizmatikus viselkedése mindig Elit idézte fel bennem.

– Milyet? – pillantottam körül.

A nap borostyánsárga sugarai rákapcsoltak, és apró veríték cseppek gyülekeztek a hajam tövénél. Vissza akartam vinni Dorothyt a légkondicionált szobába vagy az erdő homályába. Melegnek ígérkezett a nap, és a mellem közötti mélyedés máris kezdett kellemetlenül felhevülni.

– Olyat, mint te, Callie. Mindig mindenki veled akar lenni, még a vadállatok is. Olyan vagy, mint egy nyavalyás Disney-hercegnő. – Elmosolyodott, és a pillantása azt sejtette, hogy nem csak a pulykák akarnak velem lenni.

Feszengeni kezdtem, és azon töprengtem, hogyan mondjam meg neki udvariasan, hogy előbb randiznék Dorothyval, mint vele. Nem mintha bármi kifogásom lett volna a fickó ellen: szuper barát volt. Csak nem akartam örökre ebben a városkában ragadni, és különben sem szoktam munkatársakkal kezdeni.

– Ő nem is vad – bújtam hozzá a hatalmas madárhoz.

Csibekorától a központban nevelkedett, eleve csak egy jó szárnnyal. De nagyon sokat haladtam vele, és volt még néhány ötletem, amit ki akartam próbálni, hogy javítsak a szárnyán.

– Be kell vinnem Dorothyt. Később találkozunk?

Elindultam az új épület felé, de Cliff kocsijának hátulja jött velem, ahogy elkezdett tolatni mellettünk.

– Hogy akarsz hazamenni, okoska? Szárnyakat készítesz és hazarepülsz? A teherautódnak annyi. Már múlt hónapban megmondtam, hogy veszélyes. – Pimaszul felhúzta
a szemöldökét, miközben lassan tolatott tovább, és tartotta velem a szemkontaktust.

– Még jó, hogy nem figyelek mindenre, amit mondasz – morogtam.

– Szállj be. Visszaviszlek titeket – mondta, miközben megállt előttem.

Dorothy félt ugyan a kocsiban, de a központ csak egy rövid autóútra volt onnan, ezért tudtam, hogy semmi baja nem lesz. Két perccel később megálltunk az épület hátsó részénél. A festett fehér tégla szinte világított a napfényben. Csak két másik kocsi állt az elülső parkolóban, az egyik Ceceliáé. Kiszálltam, és láttam, hogy tiszta pulykapotty az egész nadrágom.

Csodás.

Letettem Dorothyt a földre, és miközben letörölgettem magam, csúnyán néztem rá, hogy lássa, milyen rosszat csinált.

– Merre tartottál? A tóhoz? – kérdeztem Cliffet, de aztán rájöttem, hogy telefonál.

– Megtörtént, Don. Lerobbant. – Megfordult, és rám nézett. – Tudom, de ezt neki mondd. Rám rohadtul nem hallgat. Mi lenne, ha ideküldenéd érte Wallyt? A kedvemért, haver. Foltozzátok össze ezt a tragacsot, és elviszlek titeket horgászni a jövő héten. Az én különleges helyemre – forgatta a szemét humorosan, mielőtt letette volna a telefont. – Tessék, most már biztosan jössz nekem egy vacsorával – vigyorgott egy csipetnyit fölényesen, ami csak még vonzóbbá tette napbarnított arcát.

– Felejtsd el a vacsorát. A horgászhelyedet akarom megnézni. Tudtad, hogy a sügérpopuláció várhatóan tizenhárom százalékkal lesz a normális alatt jövő tavasszal? – kérdeztem vádlón.

Cliff a szemét forgatta.

– Nem viszlek a horgászhelyemre. Főleg ha nem is hagyod, hogy horgásszam! – kiáltotta megjátszott szomorúsággal.

Fővadőr létére eléggé lazán állt hozzá a vadvilág védelméhez. Nem csoda, hogy engem is fel kellett venniük mellé.

– Nevetséges vagy. Nem fogom megakadályozni, hogy horgássz. Csak szeretném tanulmányozni ezt a helyet. Ha ott elég nagy az aktivitás, talán máshol is ösztönözhetjük a szaporodást. – Ahogy ezt kimondtam, az arcom felforrósodott és elpirult. – Kösz, hogy felhívtad Dont. Legutóbb azt mondta, hogy inkább felgyújtja a kocsit, mint hogy elvontassa – mosolyodtam el a tavalyi emléken.

– Az állam nem is olyan rossz. Tudom, hogy boldogan adnának valami járgányt a puccos tudósnak, ha úgy gondolnák, hogy esetleg még maradni akar. – A hangja mogorva volt, és csak egy csipetnyi akcentus érződött az utolsó szótagoknál.

– De sajnos a királylepkék repülési mintázatai nem várnak – söpörtem le egy kósza tollat az ingujjamról. – Amint jön a hívás, indulok Mexikóba, bébi!

Amikor ezt kimondtam, éreztem, hogy megváltozik a beszélgetés energiája. Eszembe jutott, hogy miért nem barátkoztam össze senkivel, amikor idejöttem.

A barátok nem értik meg, hogy miért mész el.

Felmentem a hátsó bejárat betonlépcsőjén, és éppen be akartam hatolni a nagy alumíniumajtón, amikor Cliff folytatta:

– Hatkor érted jövök, Callie Peterson. Megkérem Tomot, hogy tegye le itt a Jeepet, ha esetleg mozognod kellene. Most zárja be a Clover Park kapuját.

– Ha Tom elhozza a Jeepet, akkor te mire kellesz? – mosolyogtam rá, miközben meghúztam a nagy fémfogantyút, hogy betereljem Dorothyt.

A madár türelmesen megvárta, hogy emberszolgája kinyissa az ajtót, aztán nagy, tollas fenségessége tudatában úgy parádézott be, mintha az övé lenne a hely.

– Mert ma este elviszlek a horgászhelyemre. Készítsd elő az béna jegyzetfüzetedet, én meg bedobom a csalit helyetted is. Kérsz pepperonit a szenyádra? – kiáltotta tolatás közben.

Annyira forgattam a szemem, hogy azt hittem, fennakad.

– Extra pepperonit, ha fizeted!

Nem akartam félrevezetni, vagy téves reményeket kelteni benne, de a barátaim kevesen voltak, és bár megpróbáltam mindenkit távol tartani magamtól, néha hatalmába kerített a magány.

– Callie Peterson, hagyd abba a flörtölést, és gyere be! – hallatszott Cecelia öreges, aggodalmas hangja a hátsó épületből.

– Jövök. Mi a helyzet?

Betettem Dorothyt a nyitott kifutójába, és elhullajtott tollakat láttam a földön. Biztosan kirepült, ami azt jelenti, hogy a múlt héten kifejlesztett tinktúra talán tényleg működik.

Szinte szökdécseltem izgalmamban az úton, aztán belöktem a dupla ajtót – és felsikoltottam.

2. FEJEZET

CALLIE

A SIKOLYRA CECELIA ELEJTETTE A KEZÉBEN TARTOTT felírótáblát. Az csattanva ért földet, és az ősz hajú asszony döbbenten kapaszkodott bele a nagy fémasztalba. A mögötte álló postás ugrott egyet a sikoltozásra és a csattanásra.

– Szentséges Szűzmária! Abbahagynád a sikoltozást, és átvennéd végre az átkozott csomagodat? – Cecelia mogorván mondta ezt, de esküdni mertem volna, hogy derű csillant a szemében.

Érdekes kapcsolatunk volt Ceceliával. Úgy tett, mintha csak a terhére lennék, én pedig úgy, mintha ez zavarna. Az igazat megvallva azonban kedves volt velem az első pillanattól, hogy elkezdtem dolgozni a rehabilitációs központban. Még barátnak is nevezhettem volna, de biztos vagyok benne, hogy a városka többi lakója ezt nem nézte volna jó szemmel, ezért időnként úgy tett, mintha bosszantónak találná élénk természetemet. Legalábbis úgy gondoltam, hogy csak úgy tesz.

– A mikroszkópom! – visítottam, és odarohantam a nagy barna dobozhoz, ami az asztalon várt.

Az égből aranyszínű fénysugár hullt drámaian a csomagra, miközben az angyalok győzelmi himnuszt zengtek – legalábbis a fejemben.

Miután színpadiasan felkapta az elejtett írótáblát, Cecelia befejezte a feladatát, és aláírva visszaadta meghökkent postásnak.

– Mondtam én, hogy nem százas! – kiáltotta drámaian, amikor a férfi kisietett a bejárati ajtón.

Felkaptam a nagy dobozt, és visszarohantam az irodámba, hogy kinyissam. Már majdnem egy éve vártam rá. Egy éve! Remegni kezdett a kezem, és a látásom elhomályosult az izgalomtól. Ez jobb volt, mint életem bármelyik karácsonyreggele, bár már elég régen elmúlt a gyerekkorom.

Az ALMScope B/20c volt a létező legjobb kompozit terepmikroszkóp. Amikor Stanley, a főnököm azt mondta, hogy „felejtsem el”, miután könyörögni kezdtem egy új mikroszkópért, úgy döntöttem, hogy a kezembe veszem a dolgokat. A régi néhány hónappal ezelőtt teljesen felmondta a szolgálatot. De egy mindenképpen kellett. Máskülönben hogyan találnám meg őket? Ráadásul Mexikóba is magammal vihetem, most, hogy segíteni hívtak a királylepkék lenyomozásában.

Biztos vagyok benne, hogy ragyogtam abban a pillanatban. Mintha valaki friss reménysugarat töltött volna a testembe.

A dobozt a kis fém íróasztalomra tettem, ügyet sem vetve a jobbomon lévő imádni való, barna és szürke bébinyuszikkal teli ketrecre. Ma kell újra szabadon engedni őket. Magamban megjegyeztem, hogy szervezzem be Cliffet segíteni a szabadon eresztésben a réten, mielőtt bármi mást csinálnánk. Át kellett néznem a könyveimet és a leveleimet is, hogy megtudjam, mikor láthatom legközelebb a családomat.

Épp az tárgylemezeket készítettem elő, hogy kipróbáljam őket, amikor megszólalt a mobilom. Vivaldi Négy évszakjának hangjai csendültek fel a padlón heverő sötétzöld hátizsákból.

Duzzogó kisgyerek módjára, széles mozdulattal, mégis óvatosan tettem le a tárgylemezeket az asztalra, és meggyőződtem róla, hogy nem esett bajuk, aztán előhúztam a lepkés tokban tartott iPhone-t a táskám elülső zsebéből. Nem volt ismerős a szám, ezért hideg hivatalossággal vettem fel.

– Halló, Cal-Callie Peterson!

– Callie, megint Mary vagyok. Hogy vagy?

Megdermedtem, mert féltem, hogy a tagjaim legapróbb rezdülése is megváltoztathatja a beszélgetés menetét. Ez lesz eddigi életem legjobb napja.

– Te jó ég! Mary a Lepidoptera-vándorlási Társaságtól?

És igen. Ez volt az a hívás, amiről évek óta álmodtam.

A nő kuncogott.

– Igen, a lepkés nő vagyok. Figyelj, épp most néztem át a tavalyi Actias luna-vándorlásról szóló munkádat. Fogalmunk sem volt róla, hogy ennyire elterjedtek Willow Springsben. Elképesztő az ötlet, hogy micéliumot használnál a Compsilura concinnata kiirtására.

A székemhez suhantam, és megpróbáltam egyetlen hangot sem kiadni. Egy pillanatig csak tartottam magam, és imádkoztam, hogy a kerekek baljós nyikorgása ne tegye tönkre ezt az álomszerű pillanatot.

– Ó, köszönöm! Kiskorom óta megszállottja vagyok a szárnyas teremtményeknek. Ha bármiben segíthetek nekik, szívesen szentelem az időmet az ügynek. Csináltunk néhány hasonló kísérletet a Pteropus scapulatusszal, és
a repülőkutyák nagyon ígéretesnek mutatkoztak a parazitaimmunitásban. – Kiengedtem a levegőt.

Vajon nem tűntem túl mohónak? Muszáj követnem a királylepkéket. A holdasszövő lepkék végül zsákutcának bizonyultak.

– Figyelj, tudom, hogy ez fontos neked, de… hogy is mondjam?– A nő hangja örökre az emlékezetembe vésődött.

Egek! Csak valami jó hír legyen!

– Mit hogy mondj? – kérdeztem vissza, miközben megpróbáltam visszafogni magam, hogy a hangom ne emelkedjen hirtelen hét oktávot izgalmamban.

– Tisztában vagy vele, hogy ha megkapod a munkát, amire jelentkeztél Mexikóban, évekig a terepen leszel?
A többiek közül néhányan aggódnak, hogy egy olyan fiatal, csinos jószág, mint te, esetleg… egy idő után többet akar majd annál, mint hogy magányosan hajkurássza a lepkéket a terepen. Ez az élet nem olyan csillogó, mint azt sokan gondolják. Se gyereked, se férjed, de nem gondolod, hogy egy idő után majd akarsz? Főleg a te korodban?

Próbáltam lélegezni, de elfelejtettem, hogyan kell. Sötétség kezdett a szemem elé kúszni a látómezőm pereméről. Hallottam a hangjában az elutasítást.

– Nem – feleltem bosszúsan. – Nincs se gyerekem, se férjem, és nem is lesz. Csak az, hogy huszonkilenc éves vagyok, nem jelenti azt, hogy tombolnak a hormonjaim, és úgy érzem, hogy azonnal szaporodnom kell, Mary. Tudom, mire jelentkeztem, és azt tervezem, hogy végig is csinálom. – Túl kemény voltam?

A biztonság kedvéért hozzátettem még egy apró kacajt.

– Hidd el, kedvesem, én tudom. Csak arról van szó, hogy a legtöbb ember, aki részt vesz ebben a projektben, idősebb, felnőtt gyerekekkel, vagy nyugdíjban. Tudod, hogy megy ez. Mi már éltünk, és így könnyű az előttünk álló munkára összpontosítanunk. Figyelj, szerintem nagyszerű lennél. Azok az elméletek, amiket küldtél, sokkal érdekesebbek voltak, mint bármi, amit mostanában láttam. Létfontosságú lehet a Lepidoptera fennmaradása szempontjából, és nem érdekel a magánéleted. Megteszem, amit tudok, hogy megingassam a többieket.

Nem tudtam, hogy mit mondjak erre.

– Ööö… köszönöm.

Kifogytam a szavakból és a levegőből. A beszélgetés kezdett olyan kínosan nehéz lenni, mint egy vizes pokróc.

– Az Actias lunák körülbelül a jövő héten érkeznek meg hozzátok, ugye? Amennyire én látom, a Compsilura concinnata őket is súlyosan érintette. Meglepődnél, ha idén újra látnál egyet is, de ha mégis… Most elengedlek, Callie. Beszélek a többiekkel, és elmondom nekik, mennyire elkötelezett vagy. Küldj képet a lepkékről, ha lősz valami jót!

A nő hangja csak fokozta az aggodalmamat.

– Oké, Mary, úgy lesz. Kérlek, szólj, ha bármi van.

Befejeztem a hívást, és az asztalra dobtam a telefont, nem törődve azzal, hogy akár szét is törhet. Az új mikroszkóp felé pillantottam. Az aranyos fénypászmák és az angyali hangok elenyésztek, és helyüket szorongás foglalta el amiatt, hogy mennyit költöttem, amikor félre kellett volna tennem arra, hogy a lepkék után menjek.

Tudtam, hogy nem kapom meg a munkát, és ez így lesz jól.

Megfordultam a székkel, de már nem izgatott az új játékszerem. Apró nyikkanások köszöntöttek, miközben néztem, ahogy Dorothy nehézkesen kiröppen a kifutóból, aztán megjelenik kis irodám nyitott ajtajában. Odagurultam hozzá, és megsimogattam.

– Nocsak, nézzenek oda, a kis kétszárnyú nagymenő!
– duruzsoltam neki.

Cecelia megállt a folyosón, és nekidőlt az apró iroda fém ajtókeretének.

– Nem működik? – biccentett a zsúfolt asztalon álló mikroszkóp felé.

Keresztbe fonta a ráncos karját a mellén. Olyan volt, mint egy anya, aki a duzzogó gyerekét nézi. Hátrasimította őszes haját az arcából, vissza a frizurába, amelyből kiszabadult.

– Nem… vagyis nem tudom. Nem csomagoltam ki teljesen. Most hívott a mexikói lepkés hölgy. – Felhúztam a lábam a széken, hogy kényelmesebben legyek, amíg Dorothy az irodámban lévő különféle ketrecekben és dobozokban keresgél. Nagyon kicsi szoba volt, vörös-sárga foltos padlóval, fehér cementburkolatú falakkal és egyetlen árnyékolt ablakkal, amely az erdőre és a parkolóra nézett.

Cecelia megmoccant a lepkés nő említésére, mintha titokban ő is izgatott lenne.

– És? Mit mondott? Mexikóba mész, és itt hagysz minket? – meredt rám a szürke szempár a szemüveg fölött, egy sólyom szigorával.

– Nem hinném. – Az, hogy hangosan kimondtam ezeket a szavakat, valóságossá tette őket, és azonnal azt kívántam, bárcsak visszaszívhatnám őket. – Nem mondott nemet, de… azt hiszem, a többi tudós aggódik, a felénél ott fogom hagyni a projektet, és lelépek, hogy férjhez menjek meg gyereket szüljek. Úgy látszik, hogy aki huszonkilenc éves, az még nem élt eleget.

Nem voltam képes ránézni. Túlságosan féltem attól, hogy neki is ez a véleménye. Csak azt akartam, hogy végre valaki mellém álljon. Miért olyan nehéz minden?

– Hát jó – nyögte ki végül dacosan.

– Jó? – kérdeztem meglepetten. – Egész életemet az élővilág megmentésének szenteltem, és nemsokára elutasítják a jelentkezésemet az álommelóra, ahol további állatokat menthetek meg, miután eddig is ezt csináltam – fakadtam ki. – Ahelyett, hogy randizni mentem volna, éjszakákon át végeztem kutatómunkát. Ahelyett, hogy a hétvégéimet a családommal töltöttem volna, kutyatejet szaporítottam a királylepkéknek, és erre most azért maradok le az álmomról, mert túl elkötelezett voltam? – pattantam fel, már szinte kiabálva.

– Ó, és akkor mi van? Én például örülök, hogy nem kellesz nekik. Belefáradtam, hogy azt hiszed, egészen Mexikóig kell menned ahhoz, hogy változást érj el. Nézd meg, mit műveltél ebben a sárfészekben! Többet tettél a vadvilágért itt, mint mi, többiek együttvéve, és örülök, hogy nem mész el – fejezte be a szónoklatát Cecelia egy igazi horkanás kíséretében.

Jót akart, és ha normális ember lennék, megmelegedett volna tőle a szívem, de így csak félig-meddig éreztem ezt.

Volt egy tervem, és nem hagyhattam, hogy bármi is megakadályozzon a céljaim elérésében. Ennek pedig a része volt az a lehetőség is, hogy egy olyan szervezettel dolgozhassam együtt, amelynél sokat tudnak arról, hogy a szárnyas pillangók és molyok hová vándorolnak.

– Igazából még nem mondott nemet a nő. Azt mondta, hogy beszélni fog a többiekkel, de hallottam a hangján. Talán még jó is, hogy maradok – mondtam, hogy mindkettőnket megnyugtassam.

– Basszák meg! – kiáltott fel Cecelia, mire felugrottam.

– Jesszusom, Cecelia! – pirultam el a harcos káromkodásra.

Talán régimódi dolog, de Callie Peterson nem az a típus, aki ilyen durva nyelvezetet használ. Tudós voltam, nem tengerész. Ez gyerekes dolog lett volna? A lényeg, hogy úgy éreztem, olyasmit hallok, amit nem kellene.

– Nincs rájuk szükséged. Mentsd meg a mi kibaszott pillangóinkat. Mutasd meg annak a nőnek, hogy miről maradtak le. – Ezzel Cecelia sarkon fordult, és vigyorogva visszament a folyosóra.

– Igazad van. Nincs szükségem rájuk! – mondtam, és máris kicsit jobban éreztem magam.

Azért költöztem ide, hogy a holdasszövő lepkéket kövessem, de még egyet sem láttam. Talán ez jel, hogy arra összpontosítsak, ami itt van, az orrom előtt.

Csípőre tettem a kezem, és megfordultam, hogy megnézzem a kóborló pulykát és a kíváncsi tininyuszikat.

– Majd megmutatom nekik! Megmentem a saját kib… – köhécseltem és motyogtam, mint egy gyerek. Tényleg nem tudok káromkodni. – A saját nyavalyás pillangóinkat! Vagyis pontosabban molylepkéket, de… – Hamar kifogyott belőlem a szufla, és visszafordultam, hogy befejezzem az új mikroszkópom kicsomagolását. – Megkeresem és megmentem a holdasszövőket, amikor Willow Springsbe érkeznek.

3. FEJEZET

CALLIE

MOST MEG MIT MŰVELSZ? – ÉRDEKLŐDÖTT CLIFF, ÉS FÖLÉM ÁLLT a magas zöld fűben.

– Ne mozdulj. Idegesek lesznek tőled – mondtam neki, miközben kifelé lökdöstem a tininyuszikat a füves rétre.

Nem úgy tűnt, mintha érdekelné őket a szabadság. Mind az öt barnásszürke kis jószág tovább játszadozott és ugrándozott kinyújtott lábam körül a fűben, ahol ültem.

– Nekem nem tűnnek idegesnek. Úgy néznek ki, mint akik nem akarnak otthagyni téged, Disney-hercegnő. – Anélkül is hallottam a vigyorgást a hangjában, hogy ránéztem volna.

– Majd… – kezdtem, de Cliff félbeszakított:

– Légyszi, hétköznapi nyelven mondd, hogy én is megértsem – mosolygott rám. Aranyszínű hajfürtjeit eltakarta a kopott baseballsapka, csak néhány napszítta, kócos tincs kandikált ki alóla.

Voltak céljaim és álmaim, de ezek között nem szerepelt a szerelem. A szerelem fájdalmas. A szerelem elvonja a figyelmet, és elkerülhetetlenül elszomorít és üressé tesz, amikor széthullik.

– Au! – zökkentem ki szerelemellenes gondolataimból, amikor az egyik kisnyuszi megkóstolta az ujjamat.

Szeretem az állatokat. Nem tudnak vezetni. Nem szenvednek balesetet, amikor hazasietnek, hogy lássanak téged. Nem hagynak ott egy üresen tátongó lyukkal a mellkasodban. Annyira hiányzik a családom!

Miért nem rohannak ki a mezőre, mint a normális vadnyulak? Nem voltak túl sokáig a központban, rendbe hozták őket, és most készen álltak arra, hogy egyedül is boldoguljanak.

De ahelyett, hogy abban a pillanatban szanaszét futottak volna, amikor kiengedték őket a nagy állami park tágas rétjére, boldogan pattogtak a lábunk körül. Nem siettem nagyon, és remekül lekötötték a figyelmemet. Bár már alig vártam, hogy megvizsgálhassam a hírhedt horgászhelyet, és megnézzem, mit tehetek, hogy segítsek a Blackwing-tó sügérein.

– Megmentem a molyokat. Csak azért fogadtam el ezt az állást, mert az Actias luna vonulási területére esik.
A Compsilura concinnata parazita miatt a Lepidoptera több, ha nem az összes egyedét a kihalás veszélye fenyegeti.
Az az elméletem, hogy a vízforrást az Amanita muscaria micéliumával beoltva helyreállíthatom az immunitásukat, így folytathatják a…

– Azt mondtam, hogy hétköznapi nyelven, Callie – szakította félbe Cliff, miközben próbált néhány bolyhos nyuszit kitaszigálni a mezőre.

Annyira forgattam a szemem, hogy szinte megláttam saját agyamat.

– A nagy zöld lepkéknek van egy parazitájuk, ami megöli őket. Parazita rossz, moly jó – vigyorogtam az egyik nyuszira magam előtt. – Fogom a szép piros gombákat, és készítek belőlük egy olyan italt a molyoknak, ami elpusztítja a rossz parazitákat, és meggyógyítja őket.

– Arra a nagy piros gombára gondolsz a fehér pöttyökkel? Azt hittem, az mérgező.

– Nos, számunkra valóban nagyon mérgező lehet, de nyomokban pszilocibint is tartalmaznak, így az emberek fel is szokták dobni magukat vele. Ami elég butaság, mert könnyen bele lehet halni.

Elkezdtem nagy körökben járkálni, hogy a nyuszik szétszóródjanak. De nem működött, mert gépiesen jöttek utánam.

– Jesszusom, Callie, te tényleg fura vagy – mondta Cliff őszinte képpel, miközben nézte, ahogy megpróbálom szétszórni a nyuszikat.

– Ezt hogy érted?

Kiszáradt a szám, és rettentő szomjas voltam, amikor abbahagytam a futkározást, és karba fontam a kezem.
A nap lemenőben volt, és ha a nyuszik nem jutnak ki az erdőbe sötétedés előtt, vissza kell vinnem őket a központba. Hogy a fenébe mondhatnám el Ceceliának, hogy egy újabb szabadon engedésem esett kútba?

– Nem piszkálni akarlak, Callie, komolyan mondom. Elég okos vagy ahhoz, hogy egy nagymenő tudós lehess egy nagyvállalatnál, és egy rakás pénzt keress, ehelyett itt csóróskodsz Willow Springsben, egy roncskocsin menekülsz a nyulak elől, és egy régi, húgyszagú vadászkunyhóban laksz. Mindezt azért, mert segíteni akarsz a lepkéknek. Rettentően cuki vagy, Callie Sue.

– Kösz, Cliff, igazán aranyos vagy. Én csak segíteni akarok olyan lényeken, amik nem tudnak magukon segíteni. Nem vagyok fura. Nézz csak végig magadon. Te vagy a vadőr. Az aztán valami – mosolyogtam rá szélesen, hogy próbáljam elterelni a témát. A nyuszik felé intettem. –
Ha nem mennek el hamarosan, vissza kell vinnem őket a központba. Hajrá! Hajrá, nyuszik! Itt az idő. Ha bármikor szükségetek van rám, tudjátok, hol találtok, de most itt az ideje, hogy elmenjetek! – kiabáltam a pattogó szőrpamacsokra, és hirtelen azt kívántam, bárcsak kiléphetnék ebből a helyzetből. Talán nem is annyira jó ötlet ma este egyedül horgászni Cliff-fel a sötétben. Általában nagyon kedves srác és jó barát. Általában nem viselkedik furán, de az utóbbi időben kissé túltolja a flörtölést.

Az összes nyuszi megdermedt, amikor szidni kezdtem őket. Vicces látvány volt. Aztán, mintegy vezényszóra, mindegyik boldogan elszökdécselt valamerre. Némelyik az erdőbe, némelyik a magas fűbe, mintha csak a parancsomra vártak volna.

Összenéztük Cliff-fel.

– Tyűha! – mordult fel fennhangon Cliff. – Igazi kibaszott Disney-hercegnő.

– Hát… nos, azt hiszem, most már mehetünk. Elvinnél Donhoz, hogy kifizethessem hazafelé? – kérdeztem, amikor magunk mögött hagytuk a mezőt, és visszamentünk a furgonjához.

Ez volt az egyik legnagyobb előnye annak, ha valaki nemzeti parkban dolgozik – kocsival is bejöhetett ezekre az utakra. Persze nem nagy dolog, de amikor minden héten be kell járnod több mint háromezer négyzetkilométert, mégiscsak jó.

A levegő máris kezdett lehűlni, és a nap még csak most ment lefelé. Ez azt jelentette, hogy már nyakunkon az ősz, a kedvenc évszakom, ami tökéletes a gombaszedéshez a molyok parazitaellenes koktéljába.

Beültünk Cliff teherautójába, és az ismerős ösvényeken zötyögtünk vissza a főútra.

– Csak kapd fel a központban, amire szükséged van, és máris indulunk a tóhoz. Nem kell beugranod Donhoz, majd én elintézem vele – mondta, és nem vette le a szemét az útról.

– Hogy érted, hogy elintézed? – érdeklődtem, és a profilját néztem, meg a véletlenül megmaradt borostás foltot, ami kimaradt a borotválásból.

Tudtam, hogy csak kedves próbál lenni, de nem volt szükségem rá, hogy bárki is „elintézze” helyettem a dolgokat. Valahol mélyen zavart, hogy valakit ilyen közel engedjek magamhoz.

– Nem nagy ügy. Szereztem neki pár horgászati engedélyt, amire szüksége volt – mondta, és továbbra is az útra meredt.

– Ez vagy előnytelen üzletnek tűnik, vagy illegálisnak – húztam fel a szemöldököm. – Köszönöm, Cliff, de inkább mégis fizetnék neki.

– Ahogy gondolod, Callie – rázta meg a fejét mereven.

Behajtottunk a központ üres parkolójába. Berohantam, egy kis rendet csináltam és összeszedtem, ami kell, aztán gyorsan visszaszaladtam a csillogó szürke furgonhoz.

– Hazavinnél, Cliff? Azt hiszem, ma este kihagyom a sügérezést. Nem akarom, hogy a város a szájára vegyen, és tényleg sok mindent meg kell csinálnom még, ha azt akarom, hogy ez a micéliumos dolog összejöjjön, és idejében megkaphassák a molyok – mondtam jámbor mosollyal, ahogyan odabent begyakoroltam.

Megfeszült az állkapcsa, de nem szólt semmit. Elég régóta ismert ahhoz, hogy tudja, a vitatkozás nem vezet sehová.

– Ahogy gondolod – rántotta sebességbe a váltót. – Stacy Perkins már alig várja, hogy lássa a horgászhelyemet. És én is szívesen megnézném, hogy fogja a botot – vigyorodott el gyerekesen, de a kelleténél egy pillanattal tovább nézett a szemembe.

Azt remélte, hogy féltékennyé tesz, és valamiféle reakciót csal ki belőlem, de sajnos az egyetlen dolog, amit irigyeltem Stacytől, az a családja szupertitkos galócamezeje volt, aminek a helyét nem voltak hajlandók elárulni nekem.

– Nos, remélem, jól fogtok szórakozni; megérdemlitek. Ha akarod, holnap reggel Hankkel vagy Ceceliával hozatom be magam – mondtam.

Feltöltöttem a szarvasetetőt a telek végén? Szegények biztosan éhesek. Hozzáadtam ezt is ahhoz a listához, ami a fejemben volt arról, hogy mit kell megcsinálnom, amikor másnap felébredek.

Cliff hangosan, duzzogva fújta ki a levegőt, de nem szólt semmit, amíg be nem fordultunk a házamhoz vezető kanyargós, kavicsos útra. Nem tudtam megállni, hogy ne csodáljam meg, valahányszor hazaérek. Az összes hely közül, ahol valaha is laktam, és ez nem volt kevés, messze ez volt a kedvencem.

Magas tölgyek és juharfák álltak szétszórtan a kocsibehajtó két oldalán, barátságos és festői módon. Csak kéthektárnyi földem volt, de körülbelül húsz hektár erdő vette körül mindkét oldalról, kellemes illúziót keltve. Hihetetlenül csendes és magányos hely volt, valami olyan különleges melegséggel és egyediséggel fűszerezve, amit imádtam.

A kavics ropogva repült szét a kerekek alól, és láthatóvá vált a kis ház. Egyszobás kis házikó volt, amelyet egyenetlen barna faburkolat és fekete zsindelytető borított. Semmi cicoma, és semmi olyasmi, amire ne lett volna szükségem. Egy-egy spalettás ablak a bejárati ajtó két oldalán, és egy élénkkék ponyvasátor, ami alatt parkolni szoktam. Imádtam. Mindenféle vadvirág mindenhol. Nagy beporzórovar-központú virágágyások, gombaligetek és őzkertek. Magamnak nem termesztettem semmit. A telken mindig voltak állatok, és amúgy is szívesebben tápláltam őket, mint magamat. Néha úgy éreztem, hogy ők az egyetlen igazi barátaim, és ők nem tudtak csak úgy kiszaladni Tate boltjába, mint én, amikor megéheztem.

Megvártam, amíg Cliff megfordul a kocsival a kis kavicsos területen a házam mellett.

– Még egyszer köszönöm a fuvart, Cliff. Nagyon rendes tőled – mondtam mosolyogva, és kiszálltam a furgonból.

– Ja, persze – felelte. – Tudod, kivel kéne beszélned azokról a gombákról, amiket keresel? – tette hozzá, és egy friss fogpiszkálót dugott a szájába.

– Egyelőre még nem keresem. Elsősorban nyírligetekben és bizonyos tűlevelűek közelében fordulnak elő…

– Beszélj Bolond Earllel. Ha errefelé nő ilyen cucc, amitől be lehet tépni, az az idióta biztosan tudja, hol lehet megtalálni – rágcsálta Cliff a kis fadarabkát.

– Tudtam! – ordítottam fel hangosan, mire Cliff szájából kiesett a fogpiszkáló. – Bocs – mondtam egy kicsit halkabban, miközben próbáltam úrrá lenni az izgalmamon.

Earlnek valószínűleg tényleg van egy pszilocibintől hemzsegő gombamezője a benzinkút mögött.

Elbúcsúztam Clifftől, és bementem a házba. Letettem a táskámat a bejárati ajtó mögötti fényes krémszínű padlólapra. Kigomboltam merev, khaki színű ingemet. Az élénk színű jelvények közül némelyik már kezdett lehámlani a kemény anyagról.

A fürdőszobában, amely a ház egyetlen hálószobájába vezetett, megálltam a tükör előtt, hogy lássam, mennyi vasalás vár rám.

Elmosolyodtam a tükörképemen. A nagy gömblámpák sárga árnyalatúvá tették az egyenes fehér fogakkal teli hatalmas mosolyt, háromévnyi lankadatlan fogszabályozás eredményét. Világos, piszkosszőke hajam szinte kifehéredett ezen a nyáron, ami természetes módon ellenpontozta szeplős, napbarnított arcomat. Holnap majd korán felkelek, és visszavarrom azokat a meglazult jelvényeket az ingemre. Nincs értelme megvárni, amíg leesnek. Összeállítottam fejben egy listát a holnapi feladataimról. Azt is hozzáadtam, hogy írjak magamnak egy listát. Imádtam a listákat.
Az egész életem a jegyzetek és a listák körül forgott.

Megmostam az arcomat, aztán óvatosan leitattam róla a vizet. Megmozgattam az arcomat a tükörben, és mosolyra fakasztottam önmagam.

Elégedett voltam azzal, amit láttam. Néha nehézre fordultak a dolgok, de tudtam, hogy minden alagút végén van fény. Ha a Lepidoptera Vándorlási Társaság nem akar engem, az is rendben van. Megértettem, hogy nem akarják, hogy valaki félbehagyjon egy ilyen hosszú projektet azért, hogy családot alapítson. De az a feltételezés, hogy képesnek tartanak ilyesmire, elszomorított. Soha nem tudnék teljes szívvel szeretni valakit, azok után, ami valamikor régen történt velem.

Be fogom bizonyítani nekik, hogy komolyan gondolom a lepkék és pillangók megóvását, és végül elfogadnak majd. Nem tehetnek mást.

Hogyan máshogy találhatnám meg őt?

Ha a társaság tagjai csak egy pillantást is vetnének a házam belsejére, azonnal tudnák, mennyire komolyan veszem a pillangókat.

Szárnyak képei ékesítették kicsiny otthonom minden falát. Gyönyörű tollas sólyomszárnyak hátulról megvilágítva absztrakt színekkel. Mindenféle denevér- és madárfaj szárnyainak valósághű festményei szegélyezték a bejáratot. Még Dorothy, a pulyka most már nem is annyira rossz szárnyáról is kitettem egy képet a konyhafalra. Voltak kint a családom szárnyas képeslapjai közül, és régiségboltból szerzett lapok is.

Életem legutóbbi tíz évét annak szenteltem, hogy kövessem az Actias lunát, vagy éjszakai lepkét, ahogy a legtöbben nevezték. A parkokból egymás után érkeztek az e-mailek, amiket küldtek nekem, miután látták a TED-előadásomat, amelyet a vadvirágok és a méhlegelők vidéki és városi lakásokba történő integrálásának fontosságáról tartottam. Számos, növekvő éjszakailepke-populációval bíró hely jelentkezett, és ezek közül az egyik a Willow Springs Nemzeti Park volt. Azt írták, hogy egy ilyen kis parknak nehéz vonzó állást kínálnia, de amikor megnéztem a neten, hol vannak, minden megváltozott.

Évekig jelölgettem a térképen a holdasszövő lepke vándorlási mintázatait, miután a legjobb barátom felkeltette az érdeklődésemet irántuk. Volt egy hely, ami afféle csomópontnak tűnt, de nem tudtam, hogy miért. Kifejezetten azt kerestem, hogy hol gyülekeznek, ezért ez különösen érdekelt.

Mi lehet a michigani Willow Springs aprócska területén, ami ilyen nagy tömegben vonzza őket? Nos, a saját szememmel kellett látnom őket, ezért még aznap visszaírtam, hogy elfogadom az ajánlatukat. Megbántam volna, hogy ennyire siettem? Egyáltalán nem. Hihetetlen szerencsétlenség volt, hogy a számuk a következő évben annyira csökkent, hogy igazából nem sokat láttam belőlük, sőt valójában egyet sem.

Idén végre a saját szememmel is látni fogom őket. Tudtam, hogy így lesz. Bizonyos dolgok vonzzák őket erre a területre, és tudnom kellett, mik azok.

Ránéztem a fürdőszoba falán lógó sárga Phoebis sennae képére, és eszembe jutott, hogy Cliff „furának” nevezett. A lepkék és molyok iránti megszállott érdeklődés gyerekkoromban kezdődött, még mielőtt tisztában letten volna vele, mi az a tudós.

Egy nap a régi házunk mögötti mezőn játszottam. Hét-nyolc éves lehettem. A húgom is velem volt, és jött utánam, miközben pitypangcsokrot szedtem anyának.

Égő fájdalom hasított a szívembe az emlékre, mintha őket kereste volna, de csak egy üres helyet talált volna, ahol megtelepedhet. Belekapaszkodtam a sima mosdópultba, és lélegezni kezdtem. Ugyanúgy fájt, mint aznap, amikor megtörtént.

Aznap, amikor az autóbaleset kitépte anyámat és a húgomat az életemből. Megfosztott az egyetlen igazi családomtól.

De ez még az előtt a szörnyű nap előtt volt. Úgy láttam a napsütötte mezőt, mintha csak tegnap lett volna. A pitypang volt a kiválasztott virág, amit anyámnak szedtem, amíg meg nem láttam a kis harang alakú gombákat. Rögtön arra gondoltam, hogy anya örülni fog, ha a gombákat és a pitypangokat egy csokorba kötöm. A dolgok itt kezdtek furcsa fordulatot venni. Az apró gombák elszórtan lapultak a magas fűben, egy kicsit túl azon a helyen, ahol játszanunk kellett volna, de anya bent volt a házban, és úgy véltem, hogy nem bánja, ha egy kicsit elkóborolok, hogy valami szépet vihessek neki.

Amikor egy kivételesen csillogó és gyönyörű gombát gyűjtöttem be, egy apró, világító bogarat találtam alatta. Csak amikor közelebbről is szemügyre vettem a furcsa szerzetet, akkor jöttem rá, hogy egyáltalán nem is bogár. Lenyűgöző aranyszárnyak verdestek a legapróbb kis emberke mögött, akit valaha is láttam. Olvastam a meséket, amiket anyámtól kaptam, némelyik a kedvencem volt, és azonnal tudtam, hogy tündért találtam. Egész teste aranyszínben csillogott a borostyánsárga napfényben, és mintha narancsszín és sárga pillangószárnyai is világítottak volna. Még pici ruhája is olyan volt, mintha napsugárból szőtték volna. Máig emlékszem a göndör arany fürtökből álló kontyra a feje tetején. Apró szeme citrinkőként csillogott finom vonásai és pici szája fölött. Teljesen le voltam nyűgözve. A földre dobtam a csokromat, kivéve a legkisebb és legszebb pitypangot, amit szedtem. Ezt az egyet kiszedtem, és a lába elé tettem, miközben lehasaltam, hogy jobban lássam a gyönyörű szárnyas kis lényt. Már éppen meg akartam kérni, hogy engem is változtasson tündérré, amikor egy hirtelen széllökés, amihez hasonlót azóta sem éreztem soha, felkapott és többméternyire repített a tündértől. Úgy emlékszem rá, mintha csak tegnap történt volna. Egy faágon kötöttem ki, ami csúnyán felsértette puha gyerektenyeremet. Még egy apró, cikcakkos V alakú heg is maradt utána a hüvelykujjamnál. Emlékszem, ahogy megkerestem a szememmel Adriannát, és megbizonyosodtam róla, hogy jól van. Semmit sem vett észre, éppen egy varanggyal játszott, amit útközben talált. Amikor visszafordultam, hogy megnézzem a tündért, éppen egy hatalmas, ösztövér kinézetű varjú csapott le rá egy rakéta sebességével. Rémülten felkiáltottam, amikor az óriás fekete madár vad szárnycsapkodással próbálta megölni az aranytündért. Ne kérdezd, honnan tudtam, hogy meg akarja ölni. Erre nem tudok mást felelni, mint hogy így éreztem. Az aranytündér jó és kellemes, gyengéd érzéseket keltett bennem, míg a szörnyű varjú valamiféle gonosz és aljas levegőt árasztott.

Odarohantam a védtelen tündérhez, amilyen gyorsan csak tudtam, és saját kis testemmel fedeztem. Láttam, ahogy a fény ugrált a hasamon és a mellkasomon, miközben pajzsként óvtam őt a madártól. A varjú folytatta a támadást, de csak a hátamat és a fejemet célozta. Vadul, erősen verdesett.

Emlékszem, hogy felnéztem és felkiáltottam, és minden porcikámmal azt kívántam, hogy tűnjön el a madár. Aztán alig egy pillanatra rá, nyugtalanító fekete füstfelhőben a madár valami teljesen mássá változott át. Bár nagyjából akkora volt, mint a jókora varjú, ez a lény inkább tűnt emberszerűnek, mint másnak. Az aranytündérhez hasonló testalkatú volt, de gyönyörű, finom pillangószárnyak helyett tintafekete szárnyakat viselt, amelyek mintha hátborzongató fekete füstből készültek volna. A szárnyak hosszabbnak tűntek, mint amilyen szélesnek, és inkább a lény vállához kapcsolódtak, mintsem a hátához. Ezek
a szárnyak sem voltak kevésbé szépek, csak mások. Minden más volt ezen a teremtményen. Ahol az aranytündér boldogságot és mosolyt árasztott, ami a napfényre és a nyárra emlékeztetett, ez a figura csak félelmet és rettegést keltett bennem, mintha a halál figyelne a hátam mögül. Füst szállt elő látszólag a semmiből, és körülvette hosszú fekete haját. Jeges hideg futott végig a gerincemen, miközben ő feneketlen gyűlölettel meredt rám.

Nem tudom elmondani, mi történt ezután. Biztosan elájultam, mert később egy kis kórházi szobában ébredtem, ahol minden családtagom arca ott derengett fémrácsos ágyam felett. Amikor megpróbáltam elmondani nekik, mi történt, és kideríteni, hogy az aranytündér jól van-e, nevettek és sírtak, és bánkódó arcot vágtak.

Úgy látszik, hogy a gyönyörű harangforma gomba, amit szedtem, nagyon mérgező volt, és a méreganyagok beszivárogtak a kezembe, elképesztő hallucinációkat okozva. Legalábbis ezt mondták.

Nem számított. Amit akkor láttam (vagy nem láttam), az örökre megváltoztatta az életemet. Ettől kezdve megszállottja voltam a szárnyas teremtményeknek.

Végighúztam a hüvelykujjam az apró, V alakú hegen a tenyeremen, miközben felidéztem az emléket. Soha nem drogoztam vagy buliztam, így nem volt mivel összevetni a tapasztalataimat.

Nem sokkal ezután ismerkedtem meg a legjobb barátommal, Elijal, és ő hitt nekem. Még biztatott is, hogy kövessem a vadvilág iránti szenvedélyemet.

Idén látni fogom az éjszakai lepkéket, és segítek nekik megszabadulni azoktól a parazitáktól, amelyek elszaporodtak rajtuk. És akkor teljes pompájukban ragyoghatnak majd.

4. FEJEZET

CALLIE

HIÁBA VOLTAM JÓ FORMÁBAN A RENGETEG GYALOGLÁSTÓL, mégsem voltam eléggé jó formában ahhoz, hogy az etető havi feltöltése ne legyen most is ugyanolyan nehéz, mint az előző hónapban, és az azelőttiben.

Még csak kora reggel volt. Csodás madarak csicseregtek és zengték boldog reggeli dalukat. A harmatos fűszőnyeget aranyvörösbe borította a felkelő nap. Az összetéveszthetetlenül friss reggeli illat ígéretként lebegett a levegőben, mint a csillagok és fenyők suttogása.

Megpróbáltam gyorsan feltölteni a különféle állatetetőket, amelyeket beköltözéskor helyeztem ki a telekre. A huszonöt kilós kukoricászsákot inkább százkilósnak éreztem, mire mindennel végeztem. Végre odaértem a birtok hátsó szélén álló, nagy fekete hordóhoz. Mivel itt nem voltak olyan terepjárók, mint a parkban, jobban megéreztem a rövid túrát az izmaimban, mint amennyire hajlandó lettem volna bevallani.

– Szent ég, el kell kezdenem váltogatni az edzéseket – mondtam magamnak, miközben félretoltam az etető fedelét, és feltéptem a műanyag kukoricászsákot.

Gyorsnak kellett lennem, ha idejében vissza akartam érni a házba, mire Cliff értem jön, hogy dolgozni vigyen. Don, az autószerelő tegnap esti hívása után még jobban bánni kezdtem, hogy minden filléremet a mikroszkópra költöttem, pedig visszautasíthatatlan ajánlatot kaptam
a régi roncsom javítására. Vissza kellett volna küldenem a mikroszkópot. Tudtam, hogy vissza kellett volna. Mégsem tettem meg. Mert segíthetett bejutnom a Lepidoptera-vándorlási Társaságba (mostantól inkább hívjuk LVT-nek, túl hosszú), hogy valóra válthassam az álmaimat.

Miután a szárítottkukoricás-zsák tartalmát beleöntöttem az etetőbe, visszatettem rá a fedelet. Szépen lecsukódott, én pedig próbáltam elhessegetni a látásomat elhomályosító kukoricapor-felhőt. Az összes szarvasetető tele volt, a kolibri- és a madáretetők szintén. Mindenkinek a táplálékáról gondoskodtam. Csak annyi maradt hátra, hogy feltöltsem a madárfürdőket is. A ház hátulja felé fordultam, ahol a kerti csap volt, és hirtelen megdermedtem.

Tőlem alig két méterre állt a világ leggyönyörűbb vörös rókája.

Kicsi volt, de arányos, karcsú teste egy házi macska vagy öleb cuki illúzióját keltette. Nagy, bolyhos, fekete végű farka olyan tömött és prémes volt, hogy szinte oda nem illőnek tűnt. Apró fekete mancsok tették teljessé az imádni való összképet a szőrös fejjel és a hegyes fekete fülekkel.

Elakadt a lélegzetem a látványtól.

Úgy éreztem, mintha a levegő át akarná szakítani a szegycsontomat, ha nem talál más kijáratot a testemből. Ennek a rókának a vonásai nem hasonlítottak egyetlen általam ismert rókafajéihoz sem, márpedig jól ismertem az összeset. A mellszőrzet fehér foltját ravasz, hegyes, V alakú orr koronázta. Fekete bajusz, nedves, fekete orr. Teljesen normális. De a szeme nem volt az. A tekintetével mintha szólt volna hozzám egy olyan nyelven, amit én nem beszéltem jól. Teljesen mozdulatlanul és rezzenéstelenül figyelt. Az az aranyszínű szempár egy pillanatra sem engedett el. Nemcsak aranyszínű volt, hanem a sárgának és a réznek minden ismert árnyalata megvolt benne. A mézszínű tekintet fogva tartotta az enyémet, és egy villanásnyi időre ismerős érzés támadt bennem, de azonnal el is múlt, mielőtt bármit kezdhettem volna vele.

A rókák általában nem támadnak emberre, és meglehetősen félénkek. Az emberek általában csak akkor kerülnek kapcsolatba velük, amikor ellopják a csirkéiket vagy veszettek.

A reggeli nap kezdett egyre erősebben és hevesebben sütni. A borostyánsárga fény változott meg, vagy a szél támadt fel a fák koronájában? Bármi volt is az oka, a sugara hirtelen közvetlenül a gyönyörű róka hátsó felére esett, ettől újabb megdöbbentő felfedezés várt.

Milliónyi apró aranydarabka csillant a szőrén, mintha arany üvegszilánkok borították volna a titokzatos állatot. Hogyan lehetséges ez? Hogyan keletkezhet ilyen fényhatás? Főleg szőrön?

A térdem remegett, és kénytelen voltam áthelyezni a testsúlyomat, hogy ne boruljak fel. Az apró mozdulat után azonnal megdermedtem, mert féltem, hogy elriasztom ezt a… valamit. Annyira tudatosan vettem a levegőt, hogy a tekintetem és a fejem kissé elmozdult emiatt.

Figyeltem és vártam. Csendben készültem arra, hogy majd kiengedjem a levegőt, amikor a róka végül majd eliszkol, mint egy vörös csík, megijedve a mozgolódásomtól.

Ehelyett leült.

Úgy ült, mint egy rendes, elegáns róka, miközben a nagy, bolyhos farkát fekete lába köré tekerte. A napfény megvilágította minden szőrszálát, amelyek úgy csillogtak a fényben, mintha valaki aranyporral szórta volna be. Lassan felemeltem a kezem, és megdörzsöltem a szemem, hogy újra tudjak figyelni. Most már biztosan el fog futni. Az éberség szikrája csillogott az állat gyönyörű szemében, ahogy végignézett rajtam, a szememnél kezdve, lassan le a lábamig.

Fogadni mertem volna az egész házamban, és mindenre, ami benne van, hogy a róka rám mosolygott. Mintha nevetett volna rajtam. Tátva maradt a szám, és nem tudtam, hogy megijedjek vagy elámuljak.

Tett egy lépést előre. Közelebb jött.

A szívverésem felgyorsult. Most mit tegyek?

Képzelődöm?

Az igazi rókák szoktak csillogni és mosolyogni?

Vagy csak a szemem káprázott?

Szerettem volna kideríteni. A róka még egy lassú lépést tett felém.

– Callie, kell segítség? – söpört végig Cliff erős hangja az erdőn, majd a hang tulajdonosa is felbukkant a tisztáson.

Cliffről visszanéztem a rókára, és már éppen szólni akartam Cliffnek, hogy maradjon csendben és nézze meg ezt a csodát, de már túl késő volt.

A róka eltűnt. Már csak a farka apró fekete foltja látszott egy félreeső bozótosban.

– Ó, már kész is vagy? – intett Cliff az üres műanyag zsák felé, amit még mindig a kezemben szorongattam, miközben a sokktól dermedten játszottam vissza magamban az előbb történteket.

– Igen, kösz – suttogtam, még kissé kábultan.

– Mi történt? Jól vagy? Úgy nézel ki, mint aki szellemet látott – mondta, és aggodalmas arccal hajolt oda hozzám, elzárva a kilátást.