E. Kaman – Pápes Éva

Viking varázslatok

Tiltott tudás sorozat

Második könyv

Kiadja: Lokay, Orillia

2025

ISBN: 978-1-9990366-5-2

© Kaman – Pápes 2025

Minden jog fenntartva

Ennek a kiadványnak egyetlen része sem reprodukálható vagy továbbítható, semmilyen formában és eszközzel, elektronikusan, mechanikusan vagy manuálisan (beleértve a fénymásolást, a rögzítést vagy bármilyen információtároló és -visszakereső rendszert) a kiadó írásos engedélye nélkül.

Szerkesztette: Eva Lokay

Borítóterv és illusztrációk: Eva Lokay

Könyvtervező: kálmán Ibolya

Kiadó: Lokay

Terjesztő: PublishDrive

Szerzők weboldala: vikingseeress.com

Angol nyelvű változat:

E. Kaman – Éva Pápes: Viking Magic

Forbidden Knowledge Book Two

e-book, Lokay, 2024, szeptember 14.

ISBN 978-1-9990366-2-1

Tartalomjegyzék

Prológus

Emléknyomok

Előzmények

Mágikus világ – mágikus világkép

Hasonló a hasonlóval

Hugr – tudategységben

Hamingja – a véderő

Fylgja – a veszély előérzete

Sírlakók

A halomsír ura – a haugbúinn

Hazajáró lélek – afturgöngur

A draugr

Hel – a halottak világa

Sólarljóð

Túl a halálon is

Trollok

Internetes és irodalmi trollok

A mágikus tudás letéteményesei

Fehér vagy fekete mágia?

Varázslótechnikák

A seiðr

Seiðr a látásban

Seiðr a varázslatokban

Hamr – bőrbe bújás

Illúzió

Az illúzió fajtái

Mai illúziók

Szóvarázslatok

Galdr

Szavakkal kötni

Oldás

Fordított varázslat

Rituális megmutatás

Rituális megmutatás Magyarországon

Bőrök a varázslatban

Lengetés

Blokkoló bőr

Rúnavarázslatok

A Rettegés Sisakja

Az álomtövis

Varázslatos eszközök

Amulettek, talizmánok, szerencsefüggők

Viking amulettek

Régészeti leletek

Dvergrek által készített mágikus tárgyak

Isteneknek készült eszközök

Emberek számára készült tárgyak

Pálcák és botok

Tein és társai

Botok – a staffr

Tanulság helyett

Függelék

Rendhagyó temetések

Oseberg hajó

A mágikus világkép elemei

Módszertan

Hugr

Hamingja

Fylgja

Hamr

Halomsír

Álfok

Sólarljóð – Napdal

A mantrákról

Kinnamosz

Városi sámánok

A számik

A sámándob

Számi varázslatok

Korai átkok

Agade átka (i. e. 2500)

Hammurabi átka (i. e. 1780)

Plotius átka – a Johns Hopkins tekercsek (i. e. 50)

Egy görög kötő varázslat (i. sz. 200)

Ahura Mazda

Óðin függ a fán

Amulettek

Alectorius, avagy hogyan keletkeznek a legendák

A mesterember dvergrek

A mézbor

A vidra váltságdíja

Törpetörténelem

A kistermetűekről

Staffrok, pálcák

Rövidítések jegyzéke

Bibliográfia

Könyvek

Cikkek, folyóiratok

Web hivatkozások

Kéziratok

Óészaki szövegek

Szövegek a Snerpa.is weboldalról

Szövegek a Heimskringla.no weboldalról

Képek jegyzéke

Prológus

Csillagok szikráznak az égbolt sötétjén, sziklák fehérlenek a telihold éles fényében. Időnként fagyos fekete felhők fűrészes éle vágja el a holdfényt. Hosszú, fekete emberkígyó kúszik lassan fölfelé a hegyoldalon, villódzó fáklyafény kíséretében. A menetből folyamatos, egyenletes mormogás hallatszik, majd kántálássá erősödik, mindig ugyanazon az egy hangon.

A menet közepe táján saroglyát visznek, rajta egy nő fekszik. Négy férfi vállán nyugszanak a rudak. A nő bőre sápadt, élettelen. Hajában szürke csíkok, karjai kinyújtóztatva teste mellett. Nyakában színes gyöngyökből fűzött lánc, mellére virágokat szórtak. Két bross tartja téglavörös ruháját, amely leér a bokájáig. A ruhára kék, zsinórokkal megkötött köpeny borul. A hordozó férfiak mind nehéz, szőrmével szegett kabátot viselnek, de a nőnek már nincs szüksége melegre.

Az ösvény fölkanyarodik a hegyoldalon egy teraszos tisztáshoz, amelynek közepén sekély mélyedés van, nagy, erős kövekkel kirakva. A hordozók leteszik a saroglyát úgy, hogy a nő feje kelet, lába nyugat felé mutat.

A négy égtáj irányából négy ember lép elő, és megállnak a gödör mellett. A mormolás ugyanazon a hangon folytatódik, de most új, vijjogó, éles hang csatlakozik hozzá. Egy nő válik ki a tömegből, és körbe keringve énekli hátborzongató dalát. Az énekhang fokozatosan felerősödik, alig hallani alatta az emberek mormolását, majd hirtelen abbamarad, és a nő eltűnik a várakozó emberek között.

Kelet őrzője faágakat lendít ívben a sír fölött, majd engedi, hogy lehulljanak. Dél őrzője egy fáklya tüzét fújja, majd a fáklyát a föld felé fordítva eloltja. Nyugat őrzője következik, korsójából vizet önt a sírgödörbe, a korsót beleejti, ahol az a köveken darabokra törik. Az északi őrző egy kerek, lapos tálon földhalmocskát hoz, és széthinti.

Most egy magas férfira szegeződnek a szemek, aki teljes fegyverzetben áll ott, köpenyén széles szőrmeszegély. A mormogás elhallgat, a magas férfi beszélni kezd. Ezalatt az őrzők megfogják a testet, és gondosan a sír bal oldalára fektetik.

Az éneklő nő egy kis faládikóval a kezében előlép. Több asszony követi, akik mind hoznak valamit. Sorban a verem jobb oldalára helyezik a tárgyakat: a ládikót, egy favödröt, vízzel telve, egy összehajtott takarót, madártollakat, vascsörgőt, magvakat, két faragott fabotot és egy kis ivókürtöt. A nő mellére egy kést, nyakához egy kis bőrzacskót, a derekán lévő övre pedig egy kulcsot tesznek. Kezébe hosszú vas pálcát adnak, díszítéssel a tetején. Végül az egyik asszony egy könnyű vászonnal letakarja a halottat.

Megint a magas férfi lép elő, két másik ember kíséri. Egyikük egy tyúkot tart kezében, a másik egy kutyát vezet. A férfi kihúzza kardját és egy suhintással lefejezi az állatokat. Vérük gőzölög a hideg éjszakában. A tömeg csendes. A két férfi belefekteti az állatokat a gödörbe – a vércsatakos testeket a nő lábaihoz, a fejeket a sarokba.

Néhányan egy súlyos, vastag, lapos követ cipelnek, és szorosan a sír mellé állnak vele. A magas férfi most emelt hangon parancsot ad, abban a pillanatban az emberek elengedik a követ, és az rázuhan holttestre. Tisztán hallatszik a bordák roppanása.

A csoportból sóhaj száll fel. Most egy másik követ emelnek, és hoznak oda a férfiak, ezt a nő lába fölött engedik el. A kő lezuhan, kicsit megbillen, oldalra csúszik, majd megállapodik, de nem igazítja meg senki, csak nézik.

A magas férfi ekkor jelt ad, mire az emberek szétszélednek, majd kezükben kövekkel térnek vissza. Újabb jelre a köveket a verembe dobálják. Van, aki többször is fordul. Amikor a sír megtelt, a négy őrző odaáll mellé, mindegyik a maga égtájához. A csönd megsűrűsödik, de érezhető a megkönnyebbülés is.

Még egy pillantást vetnek a kövekkel lezárt sírra, majd komoran, de megnyugodva elindulnak lefelé a hegyoldalon. Biztonságban vannak, a halott asszony többé már nem jöhet vissza.

A.D. 896

Emléknyomok

Akár így is történhetett volna…

A prológusban leírt képzeletbeli temetés minden tárgyi eleme régészeti feltárások katalogizált anyagába tartozik. A szertartás menete néhány északi forrás segítségével és sok fantáziával rakható össze, bár ez nem a tudomány körébe tartozik, hanem fikció.

Sejthető, hogy nem egy hétköznapi temetésről van szó. A hatalmas kövek, amelyekkel a testet összetörik, lenyomják, a késő utókor számára is borzongató bizonyossággal jelzik, hogy az emberek nagyon nem szerették volna, ha a sírban fekvő asszony holtteste épségben marad és netán kiszabadul onnan.

Akkoriban félelmetes realitás volt, hogy a halott a sírjából kikelve visszajár, kísért, bosszút áll, vagy más módon beleavatkozik az élők dolgaiba. A halottaknak vagy befejezetlen ügyük maradt az élőkkel, vagy olyan erejük és hatalmuk volt életükben, hogy ezt feltételezhetően haláluk után is gyakorolni tudták és akarták. Képzeletbeli temetésünk halottja azok közé az asszonyok közé tartozhatott, akitől életében és halálában egyaránt féltek.

Ahogy a hiedelem szerint egy vámpírnak ezüst tőrrel kell átszúrni a szívét, hogy ne keljen életre, ugyanúgy vélhető, hogy ezt a nőt azért szorították le a nagy kövekkel, hogy ne tudjon kikelni a sírjából.

Vajon miért volt fontos ennyire, hogy ne térjen vissza? Miért volt az a félelem és tisztelet, ami az ilyen asszonyokat övezte?

A skandináv régészeti feltárások olyan temetésekről is hírt adnak, ahol a női halott mellé nem csak a szokásos hétköznapi holmikat, a két brosst, kést, fenőkövet, ollót, üvegcsét, ékszereket, konyhafelszereléseket tették, hanem – mint képzeletbeli történetünkben – más tárgyakat is.

A nő nyakánál lévő kis bőrzacskó, a derekán található kulcs, a magok, a szárnyas-tollak, a két faragott, fából készült bot a szokásos tárgyakon túl az eltemetett különleges státuszára utalnak. Az Oseberg hajóban[1] egy kis bőrzsákban vadkender magokat, más sírokban[2] hasonló zsákocskákban beléndekmagokat találtak.[3] Mindkét növénynek hallucinogén hatása van.

De, ami még egyértelműbb: a bot jelenléte, amelyről a régészek között is egyre inkább elfogadott az a magyarázat, hogy mágikus tevékenységek során használták. Vagyis varázslóasszonyokat temettek el ilyen módon, akiknek a hatalmát, tudásának természetét jelezte a bot. A mágikus hatalom és a tudás olyan párosítás, amely ma is jelentőssé és kiemelkedővé tehet valakit.

De vajon mit tudtak ők, és honnan származik tudásuk?

Előzmények

Európa északi részén járunk. A ránk maradt izlandi sagákban keressük egy elmúlt világ életének emléknyomait. Ebben a világban sok megmagyarázhatatlan, hihetetlennek tűnő eseményt találunk. Egy olyan életbe lépünk be, amely alapjaiban különbözik a ma realitásától. Semmiképpen sem szeretnénk úgy tenni, mintha ez a valóságfelfogás kezdetleges, vagy hiedelmekre épülő furcsa fantasztikum lenne.

Nagyon is valóságos és véres volt a vikingek élete, mégis varázslattal teli, amint az kiderül a ránk maradt történetekből. Világképük alapja és sarkköve az istenek és az emberek közötti párbeszéd volt. Mások voltak, mint mi, másként éreztek és érzékeltek. Ennek a másfajta érzésnek a minőségét szeretnénk kötetünkben megmutatni.

A kor gondolkodásmódját mágikusnak nevezzük, mert ekkor még nem vált el az emberi képzelet a realitástól, ahogyan nem vált le a természeti világról sem. Az egyes embernek nem volt megszilárdult egója, hanem része volt a nagy egésznek. Létének csak úgy volt értelme, amennyiben megfelelt az istenek akaratának, a sorsnak, amelyet a Nornák személyesítettek meg, mint a sorsot szövő isteni asszonyok.[4]

A sorozat előző, Viking istennők és látóasszonyok című kötetében a Nornákkal együtt bemutattuk a kultikus istennőket is, akiket leegyszerűsítve Háromarcú Istennőnek neveztünk el. Rajtuk keresztül áramlott az isteni akarat az emberhez. Ők voltak a Föld őrzői, az élet-, termékenység- és szerelemistennők, a Nagy Anyák, mágikus úrnők és halálos ölelésű matrónák. Az ő erejüket, hatalmukat sugározták később a varázslóasszonyok, akiket hatalmas tisztelet és félelem övezett.

Az északiak élete kemény volt és harcos, ahogyan ők maguk is. A viking asszonyok erősen különböztek a korban utánuk következőktől, a gyöngédnek és jámbornak nevelt hajadonoktól. A viking varázslóasszonyok képesek voltak kapcsolatba lépni a fizikai világot irányító láthatatlan erőkkel. Érzékelni, néhányuk pedig befolyásolni is tudta azokat az energiamezőket, amelyekben éltek.

A Próza Edda[5] szerint a ván Freyja istennő tanította meg az ázoknak az asszonyok által művelt seiðr varázslatot, amely az ázok és vánok közötti háború után már nem maradt a nők kiváltsága.[6] A változások és a hatalmi átrendeződések során a Háromarcú Istennőt lassan felváltották a férfiak, s ebben az új isten-panteonban Óðin vált az alfa hímmé. Freyja, az ősi asszonyi tudás képviselője megőrizte hatalmát az áz istenek között is, és többek között a termékenység, az erotika és a varázstudományok istennője lett. A Viking istennők és látóasszonyok című kötetünkben részletesen végigkövetjük ezt a folyamatot.

Ahhoz, hogy betekintést nyújtsunk a vikingek varázslataiba, most elhagyjuk az istenek világát.

A célunk az, hogy részletesen és pontosan bemutassuk a mágikus tudatú világ embereit, világlátásukat, hitüket és hiedelmeiket, mindazt, ami szerint felépült az életük. Ahhoz azonban, hogy mindezt ne puszta meseként kezeljük, először mélyebben bele kell néznünk az óészakiak képzeletvilágába és gondolkodásába.

Könyvünk első részében az óészaki emberek mitikus világképének legfontosabb elemeit tárgyaljuk. Szó esik majd az akkori gondolkodásmódról, amelyben nagy szerepe volt annak, hogy szoros közelségben éltek egymással és szinte egyéges tudatként léteztek. Fontosak voltak számukra az álmokból kapott üzenetek, ahogyan az előérzetek is, amelyek meghatározták cselekedeteiket. Sokféle védő és segítő erő irányította életüket, amelyek kihatottak a halálról való képzeteikre is. A számukra ismerős emberi, és emberin túli világot különleges lények népesítették be, sagáik istenekről, dvergrekről, álfokról, trollokról, élőhalottakról és visszajáró szellemekről mesélnek.

A könyv második részében a varázslási technikákról és segédeszközökről esik szó. Megismerkedünk a varázslók különböző fajtáival, a varázslatok módszereivel és típusaival. A történetek alapján megjelenik majd előttünk az az erő, amelyet a varázslók használtak. A technikákat nem tudjuk részletesen bemutatni, mivel kevés tényszerű leírás maradt ránk róluk, azonban szinte minden varázslati módszer valamilyen módon ma is használatban van. A viking varázslatokat hozzá tudjuk társítani olyan módszerekhez, amelyeket napjainkban alkalmazunk.

Ugyanúgy, mint a Viking istennők és látóasszonyok című kötetünkben is tettük, mindenhol a fennmaradt kéziratok eredeti, szó szerinti szövegét használjuk, és nem fordításokat, amelyek tudományos, szórakoztató, művészi, vagy ismeretterjesztő célzattal készültek. A könyvben idézett minden izlandi vers- és saga-részletet, valamint egyéb nyelvű szöveget teljes egészében mi fordítottunk. A történetek olvasásában a kevéssé ismert északi tulajdonnevek nehézséget okozhatnak, így a könnyebb érthetőség kedvéért a fordítás során a nem lényeges neveket vagy kihagytuk, vagy általános megnevezéssel helyettesítettük.

A lefordított szövegrészlet után jelezzük, hogy milyen típusú fordítást olvashat az olvasó.

Ha nincs külön jelezve, akkor a fordítás szó szerinti, ami azt jelenti, hogy a mondatok sorrendjét nem változtattuk meg, szavakat – egyes tulajdonnevek kivételével – nem hagytunk ki és a szöveg folyamatos. Egyes szavak és kifejezések értelmét hasonló, vagy a tartalmat jobban közelítő magyar kifejezéssel fordítottuk.

A szerkesztett fordítás azt jelenti, hogy vagy kihagytunk egyes szavakat, mondatokat, melyek nem kapcsolódtak közvetlenül a kiválasztott részlet mondanivalójához vagy témájához; vagy kihagytunk olyan neveket, leírásokat és körülményeket, amelyek csak később lesznek fontosak a sagában; vagy beillesztettünk olyan szavakat és mondatrészeket, melyek világosabbá vagy gördülékenyebbé tették a történetet.

Az összevont fordítás azt jelenti, hogy a történet részletei nem folyamatosan következnek egymás után a forrásanyagban, hanem elkülönülve, különböző fejezetekben. Az ilyen részleteket egymás mögé helyeztük, hogy folyamatos szöveget kapjunk.

Az összefoglaló fordítás során nem a folyamatos eredeti szöveget, hanem egy saját szavakkal megfogalmazott, rövidített tartalmat közlünk.

Külön érdekessége a könyvnek, hogy a több, mint negyven sagából válogatott részletek túlnyomó többsége először olvasható magyar nyelven.

Mágikus világ – mágikus világkép

A holisztikus szemléletű, írásbeliség előtti korokban a természet és az ember sokkal szorosabb kapcsolatban volt, mint manapság. A világ-egészben a formák és a dolgok esszenciái szabadon folytak át egymásba. Ez vonatkozott az ember nem testjellegű kiterjedéseire is, nevezetesen a kívánságokra, szándékokra, érzelmekre. Az Énnek nem voltak szilárd határai, szabadon kiterjedt, összehúzódott, formát öltött, sőt többféle formát is felvehetett.

Az emberek nem önmagukhoz vagy a másik emberhez képest határozták meg magukat, hanem az egész világhoz képest. Ebbe az egészbe beletartoztak a nem látható, de számukra valóságosan létező másik világok, amelyekben istenek és istenszerű lények, dvergrek, jötunok, álfok, szellemek és halottak éltek egymás mellett. A Viking istennők és látóasszonyok című kötetünkben bemutattuk, hogyan létezhettek ezek a világok egyszerre egy térben, egy helyen és egy időben.

Az akkori emberek együtt éltek az elemekkel, nem voltak olyan védettek, és egyben elzártak a természettől, mint mi. Az állatok, a növények, a föld, a vizek, a kövek mind-mind érintő közelségben voltak hozzájuk. Élelmüket és ruhájukat saját kezükkel készítették vagy szerezték meg. Érezték a dolgok, tárgyak, elemek természetét. Hitték, hogy mindennek lelke van, amellyel a dolgok kapcsolódnak hozzájuk, és amelyekhez ők, az emberek is tartoznak. Egyek voltak a földdel, a csillagok szóltak hozzájuk, és ők is beszéltek az éggel, és az ég alatt mindennel, ami körülvette őket.

Életüknek szerves része volt, hogy környezetüknek folytonosan tudatában legyenek. Érzékszerveken túli érzékeléssel kellett észrevenniük, ha bármi veszélyeztette őket. Nagyon valószínű, hogy az, amit ma hatodik érzéknek hívunk, ebben az időben a túlélés egyik alapvető eszköze volt. Megérezni a veszélyhelyzeteket ugyanolyan fontos volt, mint látni, hallani, szagolni, tapintani, ízlelni. Mivel mágikus kapocs volt köztük és a természet látható és láthatón túli dimenziója között, olyan dolgokat is láttak, amit mi nem.

A napjainkban oly természetesnek tűnő mesterséges fény csak 1870-től kezdve világítja be életünk minden helyszínét, és űzi el az árnyékokat. Az elektromos izzólámpák kora előtti évtízezredekben a nyílt tűz, a faggyúgyertyák és a fáklyák fénykörén kívül eső régiók minden szögletében, minden fa mögött ismeretlen erők lapultak. A lebegő, alakjukat változtató, remegő lángok félelmetes, emberin túli lényeket formáltak a sötétségből. Éppen ezért az akkori emberek által észlelt valóság jóval összetettebb volt, mint amilyennek ma látjuk.

Mágikus gondolkodásuk egyik megjelenési formája az ébrenlétben való érzékelés volt. Ez az érzékelésnek egy olyan válfaja, amikor valaki olyan dolgokat lát, hall, amelyek fizikai értelemben nem valóságosak. Olyan furcsa érzéseket, sejtéseket, bevillanó képeket tapasztalunk, amelyeket nem tudunk hova tenni. A dolgok olyan élénken, részletesen mutatkoznak meg, hogy szinte kézzelfoghatónak tűnnek.

Hogy mennyire él ma is ez a fajta érzékelés a hétköznapokban, nem is hinnék. Egy ilyen esetnek voltunk szemtanúi nemrégiben, amikor egy parkban a barátunk hirtelen megállt, megszédült, és mindkét füle bedugult. Aztán továbbindult, és néhány lépéssel arrébb mintha megszabadult volna az előbbiektől, visszanyerte az egyensúlyát. De rögtön rávágta, hogy az a hely nagyon rossz kisugárzású volt, mintha régen egy nagyon megrázó esemény történt volna ott. Hogy megbizonyosodjon, nem káprázat volt az egész, még egyszer visszalépett az előző helyre. A jelenség megismétlődött, fülzúgás, szédülés… ahogy az előbb. Bár az illető nem volt látó, a tudattalanja mégis jelezte, hogy azon a helyen valami történt.

Az fogalmazódott meg benne, hogy rossz, sőt tragikus esemény játszódhatott le. Olyan titokzatos érzékelés vezette, amelynek nincs köze a logikához, gondolkodáshoz, de még a megfigyeléshez sem.

Mivel ez az egész annyira furcsa és megmagyarázhatatlan volt, utánanéztünk a helynek és történetének. Kiderült, hogy a parkban lévő épületekben 1876-tól 2009-ig fogyatékosokkal foglalkozó intézmény működött. A körülmények nem voltak emberhez méltóak, több bejelentés is érkezett szülőktől, hozzátartozóktól emiatt. Később vizsgálatok bebizonyították, hogy előfordult a bentlakók fizikai vagy szóbeli bántalmazása, és akaratuk ellenére történő gyógyszerelése. Ki tudja, mi minden történhetett ott, azon a helyen, ahol barátunk megtapasztalta a fent említett negatív energiát.

Nehéz nevet adni ennek a titokzatos érzékelésnek, amely téren és időn túl is jelez, figyelmeztet, borzongást kelt, és a testet használja jelzőrendszerként. Bármennyire is furcsa, minden nap találkozhatunk vele. Egyik leghétköznapibb eset, hogy ha valakire gondolunk, az rövid időn belül jelentkezik, telefonon hív, üzenetet küld, vagy véletlenül belebotlunk.

A példa egyáltalán nem kirívó, számos ember be tud számolni hasonló élményekről. Ráéreznek valamire, akár múltbéli, akár jövőben megtörténő eseményre, amelyet nem támaszt alá semmilyen magyarázat. Maguk sem értik, honnan ez az egész, mitől olyan biztosak benne, hogy igaz, amit észlelnek. Érdekes módon ez az időn és valóságon túli érzékelés inkább a nők sajátja.

Feltételezésünk szerint az emberek a régi időkben a mainál jóval szélesebb sávban fogadták be azokat a ma természetfelettinek nevezett jelenségeket, amelyek körülvették őket. Az ilyen látást, gondolkodást, világérzékelést mágikusnak, a benne élő embert pedig mágikus tudatúnak nevezzük. A varázslatok korának számos eleme ma is visszaköszön a fent említett módon, hogy olyasmiről suttogjon a tudatunknak, amiről racionális részünk nem tud, vagy nem akar hallani.

Ezt a kifinomult felfogóképességet lehet fejleszteni is. Gondoljunk azokra a technikákra, amellyel képesek vagyunk különleges látást vagy belső élményeket előidézni. Ezek lehetnek meditációban átélt hang- és képhatások, alfa állapotban megélt utazások emléknyomai, hallucinogén szerek hatására létrejövő fantáziaképek.

Az óészaki ember, ahogy minden természeti nép gyermeke, jóval mélyebben és aktívabban élte és ismerte a környező valóságot, mint a mai emberek. Hasonult hozzá és használta az erejét, folyamatosan alakult és maga is alakította a természetet. A mágia maga az aktív létezés, lényege a kölcsönhatásba kerülés az embert körülvevő élő mindenséggel. Minden élt, minden megszemélyesült, mindennek lelke volt.

Hogy mindezt jobban megérthessük, a következőkben megvizsgálunk néhány kulcsfogalmat, amelyek segítségével bepillantunk a vikingek ős-ismerős mágikus gondolkodásmódjába.

Hasonló a hasonlóval

A mágikus gondolkodás legfontosabb építőköve az a nagyon konkrét, és egyben mégis nagyon elvont idea, hogy minden hasonlít mindenre. Mivel minden összefüggésben van egymással, egy dolog elmozdításával a másik befolyásolható, átalakítható. Így a világban minden analóg módon működik, azaz a hasonló a hasonlóval kapcsolódik, és hatnak is egymásra.

Ahogy Szilágyi Gábor fogalmaz:

A világ egyetlen nagy szabású mondattant alkot, amelyben a különféle lények egymással láncot alkotnak. A növény az állattal, a föld a tengerrel, az ember a környező világgal folyamatos kapcsolatban áll, egyik a másikkal valamit közöl.[7]

Nincs az Univerzumban olyan formáció, jelenség, állati vagy emberi megnyilatkozás, amely ne függene a természet alaptörvényeitől. A folyók sodra, az állatok szervei, a szél mozgása, a csillagok állása, a növények illata mind-mind összefüggenek egymással, és az emberekkel.

Elődeink úgy simultak bele ebbe a kozmikus összefüggésrendszerbe, mint az anyaölbe, részeként az egésznek, mivel ők maguk is egy-egy darabjai voltak ennek a hatalmas kirakós játéknak. Minden mozdulatuk, leheletük hatással volt az egészre. A kölcsönösségnek köszönhetően volt számukra lehetséges, hogy ugyanezen az elven változásokat is létre tudjanak hozni. Őseink számára mindez nyilvánvaló, de egyben félelmetes és rejtélyes is volt. Létük mágikus volt, élték és művelték a varázslatot.

Az írott történelem előtt az ember művészi jellegű kifejezési formája az elmondás, éneklés, a festés, faragás, figurák készítése és tárgyak elrendezése volt. A közösségekben mindenkinek ismerősek voltak azok a belső képek, amelyet ezek a kifejezési formák előhívtak. A belső hang megszólalása, a belső kép megjelenése nem volt sem természetellenes, sem furcsa. Ezeknek a megidézéseknek olyan ereje volt, amelyet ma szinte el sem tudunk képzelni.

A szónak, dolognak az általa megidézett eseménnyel vagy személlyel való azonossága számukra evidencia volt. Ugyanezen az alapon azt is nyilvánvalónak tartották, hogy bizonyos formulák, mozdulatok ismétlése, bizonyos tárgyak használata által változást lehet előidézni a valóság szövetében. Ez ugyanúgy a hasonlóságra épült, ahogyan a világ felfogása, megértése is.

Azt a típusú embert, aki képes volt belső képei és érzetei alapján személyesen, és teljes intenzitásával kötődni a Kozmoszhoz, Szerb Antal egyenesen más emberfajnak, homo divinansnak vagy homo magusnak nevezi. Nézete szerint ezt az emberfajt győzte le aztán a homo faber, a fúró-faragó, eszközzel élő ember.[8]

Érdekes észrevétel, és nagyon gyanúsan összecseng a ván és áz háborúval, ahol a vánok mágikus tudásának nekifeszült az ázok gyakorlatias, eszköz-létrehozó kultúrája.[9]

A következőkben részletesen megvizsgáljuk a vikingek mitikus világképének egyes elemeit, hogy érthetőbb, és közelibb legyen a hajdankor, hogy meghalljuk azokat a régmúltból hozzánk szóló hangokat, amelyek ma is áthallatszanak racionális világunkba.

Hugr – tudategységben

A hugr szó elmét, tudatot, gondolatot jelent. A hugr a szövegkörnyezetben, a történetekben egy olyan állapotot jelez, amikor egy ember érzései, gondolatai együtt rezegnek a másik emberével vagy emberekével, tudata mintegy átfolyik a másik személybe vagy a közösségbe.

Valahogy így:

A gazda észrevette, hogy Oddr és a szép Þórdís nagyon egymásra van hangolódva. Megkérdezte Oddrtól, hogy akarja-e Þórdíst.

Oddr így felelt:

– Az nem titok, hogy többet gondolok rá, mint bármely másik nőre. Ha úgy esne, hogy azt akarnád, vegyem feleségül, nem ellenkeznék.[10]

Az eredeti szöveg[11] egymásra van hangolódva fordításában megtudjuk, hogy Oddr és Þórdís hugrja együtt, egyfelé mozog. A hugr szó a többet gondolok rá szókapcsolatban is megjelenik, ahol az eredeti szöveg azt fejezi ki, hogy Oddr több hugrt helyez, vagy irányít Þórdísra, mint más nőkre.[12] A hugr értelme itt két lélek együtt mozgása, gondolataik párhuzamos, és egymást kiegészítő működése. De benne van a rágondolás is – amikor a gondolatok egy dolog körül forognak, vissza-visszatérően körüljárva tárgyukat.

Az alábbi történetben a hugr úgy jelenik meg, mint az emberek közös érzelme, hangulata, erőtere.

Olaf király és a gyűlés

Nyáron Olaf király nagy hadsereget gyűjtött össze, és északra indult. Onnan hírvivőket küldött a fjord mentén, és tanácskozásra hívta az embereket. De a környék urai ezt hadüzenetként értelmezték, és összetoboroztak minden fegyverforgatót, szabadokat és szolgákat egyaránt. Mikorra a király megjelent a tanácskozás színhelyén, látta, hogy mindenki fegyveresen érkezett oda.

A gyűlés megkezdésekor először a király szólt az emberekhez, és arra kérte őket, hogy vegyék fel a kereszténységet. Mire a résztvevők rákiabáltak, hogy hallgasson, különben kivezetik, és kitiltják a gyűlésről.

– Ugyanígy tettünk Hákonnal, Aðalstein nevelt fiával is – mondták – mikor ugyanezt kérte tőlünk, pedig neki nagyobb a becsülete előttünk, mint neked.

Mikor Olaf király látta, hogy a földbirtokosok nemcsak dühösek, de olyan haderejük van, amelynek az ő serege nem tudna ellenállni, megfordította a beszédét. Úgy tett, mintha engedne nekik, és azt mondta:

– Olyan jó egyezségre akarok jutni veletek, mint amilyen azelőtt volt közöttünk. Elmegyek hát a legnagyobb áldozati ünnepetekre, és megnézem a szokásaitokat. Utána elmondom én is a miénket, és eldöntitek, melyiket követitek majd.

Mivel a király most már enyhébben beszélt, az eddig dühös birtokosok hugrja meglágyult, és ezután a tanácskozás egyetértésben folytatódott. Megbeszélték, hol fogják tartani a nyárközépi áldozati ünnepségeket, ahol minden vezérnek és földbirtokosnak meg kell jelennie, ahogyan az akkoriban szokásban volt.[13]

A történetben az emberek hugrja együtt mozog, közösen jellemzi a férfiak beállítódását – érzéseit, gondolkodását, ítéletét –, amellyel a király javaslatára reagálnak. A vita során a hugr először felborzolódik, de mikor már látszik a megegyezés, a hugr kisimul, a düh lecsillapul.

Itt látszik, hogy a hugr mennyire komplex jelenség: sohasem csak gondolat, mindig mellette van az érzés, amellyel együtt létezik. A közösségi és az egyéni tudat teljesen együtt mozog, nincs nagy különbség a kettő között. A lényeg az együttrezgés, az összekapcsolódás érzelmi és tudati szinten.

Itt még szó sincs tárgyilagosságról, minden személyes és közösségi egyszerre. Nem értenék meg korunk működési módját, amelyet egy kultikussá vált mondat így fogalmaz meg: „Ez nem személyes ügy, ez üzlet.”[14] Számukra természetes volt, hogy a kettő összetartozik.

A következő versben azt láthatjuk, hogyan kapcsolódtak össze az emberek és a vezetőik.

Amikor Magnus király, a Jó meghalt, nagy volt a szomorúság emberei között. Így írja Oddr Kíkinaskáld[15]:

Ejtettek emberek sok könnyet,

mikor a jó királyt sírba tették.

Nehéz teher volt ez, király,

azoknak, kiknek gazdagságot adtál.

Elvált hugrral így kitartani

a háznép alig bírt,

a király emberei aztán

ültek magukba roskadva, sírva.[16]

A mély gyász mutatja, mennyire erősen közösségi volt maga a létezés. A királynak és embereinek hugrja egy erőtérben mozgott, gondolatviláguk, érzéseik a közösség érdekében egymást segítve összefonódtak. A személyes hugrok közösségivé olvadtak, amelyet a király eszméje, és nem utolsósorban a király minősége, jósága tartott össze. A versből látjuk, hogy milyen űrt hagyott maga után az elhunyt király hugrja, mikor elvált, kiszakadt a közösségéből.

A személyiség itt még körvonalazatlan, az ember egy közösség része, amellyel közös hugr kapcsolja össze: közös gondolat, közös tudat, közös érzés. Ezért is volt olyan kemény büntetés az, ha valakit kizárt magából a családja, törzse, klánja. Kivert kutya, magányos farkas lett belőle, akit már nem véd a közös hugr, nincs kihez tartoznia. Ez nem pusztán magány, ez a lélek elveszettsége, amelyet leválasztottak éltetőjéről, a közösségről, ahonnan energiáit merítette.

Ma talán el sem tudjuk képzelni, hogy mekkora büntetés volt a törvényen kívülivé válás. A vikingek kétféle büntetést ismertek. Az egyik a pénzváltság, amikor egy bizonyos összeg megfizetésével az elkövető megváltotta a törvénysértést (beleértve a gyilkosságot is), és ezután szabadon távozhatott. A másik a száműzetés. Ennek enyhébb változata három évre szólt, utána visszafogadták. A legsúlyosabb büntetés az életre szóló száműzetés volt, ekkor az elítélt hugrja véglegesen elszakadt a közösségétől.

Mai világunkban is van jelentősége a hugrnak, hiszen minden közösség létrejötte ezen alapul. Ezt a közös rezgésű energiát felismerhetjük ma is, ha elmegyünk egy politikai összejövetelre, sporteseményre vagy rockkoncertre, érezhető a hugr jelenléte. Ha véletlenül betévedne egy ellenzéki vagy ellendrukker, bizony ugyanúgy fölhorgadna a hugr, győzzék csak lecsillapítani.

A tömeglélektan magyarázata szerint a tömegben létezés megfosztja az embert a tudatától, illetve magától a tudatosságtól. Kiszolgáltatottá és ostobává teszi, mintegy bedarálja a személyiséget. Visszaviszi ahhoz a hugrhoz, ahol nem volt lehetséges a leválás a közösségiről. Így bármely negatív vagy antiszociális viselkedés elképzelhető, még akkor is, ha egyénileg senki nem tenne olyasmiket, amit a tömegben gondolkodás nélkül végrehajt.

Ilyen cselekvések például a lincselés, járókelők bántalmazása tüntetések idején, vagy fanatizált politikai akciók. Ilyenkor is a közös hugr érvényesül, de ennek egy eltérő vetülete.

Hasonló hugr kerül előtérbe a csaták idején, amikor a harcosok vérszomjas áradattá változnak, legyen az viking támadás vagy világháborús ütközet. Ezek a történések időtlenek, ahogyan az ölés, az agresszivitás és az artikulálatlan megnyilvánulások számtalan más válfaja is.

Sőt, maga a nemzeti érzés is ebből táplálkozik. Jó nemzeti hugr akkor jöhet létre, ha az emberek, és vezetőjük között nemcsak érdekkapcsolat van, hanem a vezető és népe egymásra hangolódik. Azokban az országokban, ahol ma királyi dinasztia él, az alattvalók ugyanabban a hugrban vannak, hiszen érzelmileg kapcsolódnak a királyi ház tagjaihoz.

Gondoljunk csak Diana walesi hercegnére, akinek esküvője, majd később halála szinte tömeghisztériát váltott ki, mert az emberek érzelmileg reagáltak a vele történtekre. Ugyanezért váltott ki akkora érdeklődést a múlt században az amerikai filmszínésznő, Grace Kelly és a monacói herceg; vagy a közelebbi múltban az ugyancsak amerikai Meghan Markle és Harry herceg házassága, mert ezekben az esetekben egyesült a sztár-rajongás hugr az uralkodók iránti hugrral. Ezek összeadódva nagy tömegek szívét képesek megdobogtatni.

Döntéseink hátterében mindig ott mozog ez a bizonyos hugr, ha rejtetten is. Gyökere lehet az azonos neveltetés, hasonló környezet, bizonyos közös hívószavak megértése. Olyan láthatatlan szálak ezek, amelyek akkor is összekötnek, amikor látszólag nincs kapcsolat.

Mégis, például bizonyos londoni kerületekben úgy azonosítják magukat az emberek, mint East Londoni, aki cockney Englisht beszél, vagy éppen felsőosztálybeli, aki posh Englisht használ.[17]

New Yorkban és más világvárosokban kínai, olasz, zsidó vagy spanyol szegregációk jönnek létre. Külföldön a saját nyelvünket hallva barátként üdvözlünk ismeretleneket. A névtelen alkoholistáknál vagy terápiás csoportokban is hamar kialakul a közös hugr, ahogyan a kórházakban, vagy a katonaságnál is.

Vagyis minden olyan helyzetben, amikor jelen van az együttérzés vagy a bajtársiasság, ahol az embereknek elemi szükségletük van egymás segítségére, ott elemi erővel megjelenik a hugr iránti igény, illetve maga a hugr.

Hamingja – a véderő

A hamingjáról a sagákban úgy beszélnek, mint egy dologról: a király odaadja a hamingjáját embereinek, kipróbálják a hamingjájukat, vagy nincs hamingjájuk.

A hamingját sosem látjuk alakot ölteni, nem jelenik meg sem ember, sem állat, sem tárgy formájában. Mintha a hamingja egy alak nélküli valami lenne; az biztos, hogy nem lény, nem entitás, ahogyan azt a szakirodalomban sokan vélik.

A következő idézetben egy királyi hamingját látunk működésben.

Amikor Ólafr király az összes pogány népet legyőzte a szigeteken és a kontinensen, Dániában és Svédországban, a Keleti Vidékeken és Franciaországban, Írországban és Angliában, visszafordult. Harci hajóit Northumbriában hagyta, és felszerelt egy kereskedelmi hajót két-háromszáz emberrel. Mindannyiukat felfegyverezte. Bátorságuk és hősiességük alapján válogatta ki őket.

Ezután ősszel észak felé hajózott a tengeren, ahol hatalmas viharral találkoztak, amely oly heves volt, hogy az emberek élete is veszélyben forgott.

Azonban, mivel jól fel voltak szerelve és velük volt a király hamingjája, így küldetésük sikeres véget ért.[18]

Ebből a részletből látszik, hogy a király hamingjája semmilyen megfogható formát nem ölt fel, hanem egyszerűen csak az emberekkel van.

A királyok kölcsönadták hamingjájukat embereiknek, de a hamingja véglegesen is gazdát cserélhetett.

Olvassunk el alább egy ilyen történetet.

A halott király hamingjája

Mikor az emberek elaludtak, Hrólf csendesen kisurrant. Felkapott paripájára, és ellovagolt apósa, a király halomsírjához. A Hold fényesen ragyogott. Hrólf meglátta a halott királyt, aki a halomsíron ült, arcát a Hold felé fordítva. Hrólf leszállt a lováról és szívélyesen köszöntötte őt. A királynak jólesett az üdvözlet, és megkérdezte, mi járatban van.

Hrólf erre így válaszolt:

– Mivel nagy, nehéz csata elé nézünk, és sok élet forog kockán, tanácsodat és segítségedet jöttem kérni.

Miután a király megadta a kért útmutatást Hrólfnak, így fejezte be a beszélgetést:

– Neked adom ezt a kést és az övet, ilyet nem találsz egész északon. Add egy olyan embernek, aki szerinted a legjobban megérdemli. Most el kell válnunk, és sosem látjuk egymást többé. A sírt újra le kell zárnod. Add át üdvözletemet a lányomnak. Azt kívánom, hogy szálljon rád minden bátorság és az egész hamingja, ami korábban engem követett. Menj most, járj szerencsével, minden dolgod sikerüljön.

Ezután a király visszatért a halomsírba, Hrólfr pedig apósa parancsa szerint lezárta azt, majd hazavágtatott.[19]

Külön érdekessége a történetnek, hogy egy haugbúinn, egy élőhalott adja át hamingjáját vejének. A haugbúinnokról részletesen lesz majd szó a Sírlakók fejezetben.

Amint látjuk, a hamingja átadható, ami kinyilvánítással történik.

Hamingjának bemutatott áldozatról nincs szó a sagákban, arról sem, hogy a hamingja segítségét kérték volna. A szakirodalomban sokak által feltételezett szerencse jelentés sem bizonyítható, jóllehet a hamingjának vannak olyan vonásai, amelyek bizonyos értelemben szerencsét, illetve a sors jobbrafordulását jelentik. Emiatt látjuk sikeresnek azokat a küldetéseket, ahol királyi hamingja kíséri az embereket.

A hamingjának nincs köze az álmokhoz, annál inkább a konfliktushoz, harchoz, amely az északi ember számára a mindennapi élet része volt. Harcoltak a természettel, miközben mélységesen tisztelték, folyvást harcoltak egymással is, és ebben nagy hasznát vehették egy olyan segítő erőnek, mint amilyen a hamingja volt.

A hamingjának azoban van egy speciális tulajdonsága, mégpedig az, hogy mértéke van. A hamingja ugyanis különböző erősségű lehet. Van olyan ember, akié nagyon erős, másoké gyengébb, sőt, az is lehetséges, hogy valakinek egyáltalán nincs. A sagákban sok szó esik a királyok hamingjájáról, amelynek igen erősnek kellett lennie, és amely valószínűleg előfeltétele volt a királlyá válásnak.

A hamingja tehát, ahogy láttuk, valamely vita, ellentét vagy nehézség bekövetkezésekor nyilvánul meg. Egyértelműen férfiakat védő, segítő erő, illetve a férfiak belső ereje, kisugárzása, amelynek önmagában nincs megjelenési formája. A hamingja kinyilvánítással tulajdonosa akaratából átszállhat egy másik személyre, akinek nem szükséges családtagnak lennie ahhoz, hogy megkapja.

A hamingját olyan erőtérnek is nevezhetjük, amelyre a harcban álló férfiaknak van szükségük. Ez az erőtér körülveszi tulajdonosát, és mindenki számára érezhetően megmutatja erejét, bátorságát, helyzetmegoldó képességét. Ezt használja, amikor harcról, viszályról, hatalomról van szó.

A férfi itt egy olyan energiát mozgat, amelyet saját maga munkált ki a megélt tapasztalatok, esetleg olyan örökölt adottságok alapján, amelyek segítik a vezetésben, mások irányításában, konfliktushelyzetek megoldásában. Egy belső iránytű a dolgok, helyzetek megragadására, a helyes utak megtalálására. Ennek segítségével tud úrrá lenni, rendet tenni, uralkodni, vezetni, irányítani, dönteni, mindazt megtenni, amely meghatározza helyét a világban. Ebbe nincs beleszólása a nőnek, segíteni sem tud.

Valószínűleg ma is azok a férfiak tudnak jól helytállni a konfliktusokban, nehéz helyzetek megoldásában, akiknek a hamingjája erőteljes. Meglétét a legtöbb ember nemcsak megérzi, hanem respektálja is. Ha más pozitív férfitulajdonságokkal együtt van jelen, akkor feltétlen bizalom övezi tulajdonosát.

Fylgja – a veszély előérzete

A fylgja ma is benne van az életünkben, bár, ha valaki kimondja előttünk a fylgja szót, fogalmunk sincs róla, mit jelenthet. Próbáljuk megfejteni ezt a látszólag ismeretlen fogalmat az álmok segítségével.

Ha egy viking azt álmodta, hogy „egy medve közelített felém, én hátráltam, majd egy vörös nőstény róka hirtelen ott termett és megmentett”, rögtön érezte, hogy fontos dologról van szó. A vikingek számára az álom fontos eleme volt a valóságnak.

Nem kérdőjelezték meg a tartalmát, hanem megpróbálták megtalálni az értelmét. Ha valaki nem volt tisztában az álom jelentésével, elment a legközelebbi bölcs asszonyhoz álomfejtésre, vagy esetleg a családjából mondta el neki valaki, mit jelentett.

Valahogy így: „a közeljövőben egy erős harcos megtámad téged, de ne félj, mert jön majd egy különleges képességű varázslóasszony, aki segít neked kivédeni a támadást.”

Az álom ezt mintegy előre jelezte, egy olyan sajátos nyelven, amelyet a vikingek között sokan értettek. Ezért is volt meghatározó része az életüknek, ahogyan a víziók vagy egyéb érzékelések is.

Sok történet szól azokról az emberekről, akiknek egy álom, sok esetben visszatérő álom mutatott meg olyan eseményeket, amelyek aztán később bekövetkeztek. Erre mondták a vikingek, hogy a fylgja jelentkezett. Létezésének gyakoriságára tökéletes bizonyíték, hogy külön nevet kapott.

Ha közelebbről szemügyre vesszük, kiderül, hogy a fylgja egy olyan lélekrész, amely képes ráérezni a jövőben megtörténő – többnyire baljós – eseményekre, sőt még a támadók energiájára is utal. Az előbb említett álomban a medve az ellenséget jelenti, méghozzá nagyon erős ellenséget, a róka pedig a megmenekülés módja. A róka pozitív szimbolikus jelentése a tévedhetetlensége. Akit róka vezet, az mindig odatalál, ahová menni akar.

A fylgja szó nőnemű, jelentése követő, átvitt értelemben mellette álló, hátát védő.

Ki követ, és ki áll mellettünk, ha szükségünk van rá? Egyáltalán mikor van arra szükségünk, hogy ez megtörténjen? Nyilván akkor, ha baj van, és minél nagyobb a baj, annál nagyobb az igényünk, hogy valaki védje a hátunkat.

Mivel a fylgjával való találkozás jórészt álomban történik, ez az érzékelés az éjszaka tudása, amely az éber tudat eltűnése után lép működésbe. Nappali, világos tudatunk a fylgja üzenetét nem mindig tudja megfejteni. A sötétség szülte álom sokszor többet tud a nappalinál, jobban és pontosabban kapcsolja össze azokat a történéseket, hatásokat, amelyek napközben értek bennünket. Azonban a fylgját lehet ébren is észlelni, ha valakinek van rá képessége. Mindkét esetre mutatunk majd történeteket.

Mivel a szó nőnemű, ez a követő azt jelentené, hogy aki mellénk áll, egy asszony lenne?

A dolog ennél egyszerűbb, és egyben bonyolultabb is. Viking istennők és látóasszonyok című könyvünkben kifejtettük, hogy a lélek őseink hite szerint nőnemű. Az első üzenethozók, isteni erők közvetítői nők voltak. Természetes hát, hogy az álmok figyelmeztető, vagy segítséget nyújtó jelenései is női alakban jelennek meg, és a férfiakhoz szólnak. A történetek azt bizonyítják, hogy a férfiak sokáig a nőkön keresztül vették igénybe azokat az erőket, amelyek hasznukra voltak életük során.

Kezdjük a fylgjával való megismerkedést egy nőalakban megjelenő álombeli előrejelzéssel.

A fylgja figyelmeztetése

Egy Þorstein nevű férfi egyszer három nőről álmodott, akik így szóltak hozzá:

– Vigyázz magadra, Þorstein, mert a szolgád elárul téged, és meg akar ölni. Inkább te öld meg őt.

Az álomban az egyik nő még elmondott egy verset is, majd mind eltűntek.