Lantos Mihály

Hogyan vizsgázz sikeresen?

Nyugodt utazás a jeles osztályzatok felé

Lantos Mihály

Hogyan vizsgázz sikeresen?

Nyugodt utazás a jeles osztályzatok felé

Budapest, 2022

Tartalom

Bevezető

Első rész - Egy kis önismeret

A probléma okai

Az agyunk működése

Második rész - Az alapok

Vágyak, célok, tervek

A komfortzóna

A lazítás

Pozitív gondolkodás

Frissesség

Harmadik rész - A felkészülés

A felkészülési terv

Tanulási szokások

Készülj a vizsgahelyzetre!

A vizsga előtti 24 óra

Negyedik rész - A Nagy Nap

Ötödik rész - A szóbeli

A kommunikáció

További gyakorlati tanácsok

Hatodik rész - Az írásbeli

Végül

Lantos Mihály: Hogyan vizsgázz sikeresen? – Nyugodt utazás a jeles osztályzatok felé

© Lantos Mihály, 2022

Borító: Bócz Péter

Illusztrációk: Dudek Henrietta

www.forestilldesign.com

Hátlapkép: Lantos Eszter

© Bioenergetic Kiadó Kft., 2022

Kiadja a Bioenergetic Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Schneider Gábor

Főszerkesztő: Kajtár-Schneider Krisztina

Lektorálta: Kaszab László

ISBN 978-963-291-628-6

Minden jog fenntartva.

www.lantosmodszer.hu

Bevezető

- Komolyan a vizsgázásról akarsz írni? – kérdezte egy régi osztálytársam. – Hiszen majdnem megbuktál az érettségin!

- Igen, igen – mondtam neki. – Viszont azóta rengeteg tapasztalatot szereztem, ezért érzem magam feljogosítva arra, hogy hozzányúljak ehhez a kényes témához.

Elgondolkodtam ezen a párbeszéden. Valóban fájó emlék az érettségi vizsgám, ami után megfogadtam, hogy nem tanulok többé.

Történt ugyanis, hogy 14 évesen egy gépipari szakközépiskolába jelentkeztem. Ezen rajtam kívül mindenki csodálkozott, hiszen szerettem a verseket, szerettem verset mondani és írni, mindenki azt mondta rólam, hogy színész lesz belőle, bárki meglátja!

Ez tulajdonképpen nem is állt messze a vágyaimtól, hiszen én is színész akartam lenni, de nagyon szimpatikus volt, hogy az esztergályos szót ly-nal kell írni, csakúgy, mint a keresztnevemet. Ráadásul az apám is esztergályos volt, miért is ne lépnék a nyomdokaiba?

Persze hamar kiderült, hogy nem volt túl jó ötlet, de ekkor már nekiláttam középiskolai tanulmányaimnak, és amibe belekezdtünk, azt fejezzük is be, ugye… Emellett elvégeztem egy színészképző stúdiót is, továbbra is indultam szavalóversenyeken, játszottam különböző színtársulatokban… szóval az irodalom volt a kedvenc tantárgyam.

Az irodalomtanárom az iskola igazgatója volt, aki gyakran büszkélkedett velem mint a legjobb tanítványával. Volt olyan, hogy kihívtak egy óráról, az igazgatói irodába kellett mennem, ahol a Minisztériumból érkezett Fényes Tekintetű Elöljáró Elvtársak (1980-as évek!!!) előtt kellett szavalnom, ezzel töltve büszkeséget igazgatóm kebelébe. Igazából jó emlékek ezek, örömmel tettem.

Az irodalom érettségire persze nagyobb kedvvel készültem fel, mint az összes többi tantárgyra. Amikor a szóbeli vizsgán kihúztam Babits Mihály Jónás könyve című tételét, nagyon megörültem, hiszen Babitsnak akkor is és azóta is nagy tisztelője vagyok.

Amikor kiültem felelni, az igazgató megbökte az érettségi elnököt, és odasúgta neki, hogy na, ezt figyeld! Miután végigmondtam a feleletem, az igazgató úr sugárzó arccal dicsért meg, majd megkérdezte, hogy tudok-e valamilyen Babits verset? Nem vállalt túl nagy kockázatot ezzel a kérdéssel, hiszen pontosan tudta, hogy Babitsot szívesen szavalok, amikor csak tehetem. Történetesen tudtam a Jónás imája című verset, amit ott helyben elő is adtam. Az érettségi elnök, az igazgató, a jelenlévő tanárok, de talán még a portás bácsi is elégedetten bólogattak, majd büszke mosollyal engedtek utamra. Éreztem, hogy remekeltem ezen a vizsgán, de a hidegzuhany akkor jött, amikor az eredményhirdetéskor kettes osztályzatot találtam a bizonyítványomban.

Akkor még nem tudtam, hogy nem túl sokat segített az érettségi eredményemen az, hogy végzős diákként az iskolarádióban dolgoztam néhány barátommal, és afféle lázongó kamaszként a magunk feje után mentünk. Olyan műsorokat csináltunk, amelyek az akkori erkölcsfelelősöknek bántották a fülét. Ne feledjük, 1988-at írtunk ekkor! Hiba volt például betiltott zenét adásba tennünk, és amikor egy dalban elhangzott, hogy „megfogtam egy pincérnő mellét”, akkor végleg kitiltottak az iskolarádió stúdiójából. Túlfejlett igazságérzetemet ezután sem tudtam magam alá gyűrni, ezért az iskolaújságba írtam egy verset, amiben burkoltan kifiguráztam az igazgatót. Az sem sokat segített, hogy kurucos büszkeséggel utasítottam vissza az iskola Bölcs Vezetőinek ajánlatát, melyet a lelkem megmentéséért, utolsó esélyként kínáltak fel: lépjek be a Magyar Szocialista Munkáspártba.

A gyenge érettségi osztályzatom okaiban nem ismertem még fel ezeket az összefüggéseket, az akkori kavargó érzéseim a tanulással és vizsgázással kötötték össze ezt a kudarcot.

Ha az igazgató úrra gondolok, nincs harag bennem több mint három évtized után sem. Lehet, így akart „jóra nevelni”, csak eléggé durva eszközöket választott hozzá. Nem csoda, hogy nem volt kedvem még egyszer ilyet átélni.

Szerencsére az életem más utat mutatott nekem, ezért a vizsgahelyzetek sokasága sok mindenre megtanított azóta.

Először is, három egyetemre is jártam – ötvenkét évesen most végzem a negyediket –, és az ott abszolvált vizsgáim gazdag tárházát mutatták az öröm és bánat érzéseinek, nem is beszélve a lámpaláz, az izgalom gyönyöréről és a kezemben lévő reszkető papír hangjáról, ahová előzőleg azokat a gondolataimat írtam, amelyekről beszélni szeretnék a szigorú zsűrinek. Nem állítom, hogy eleinte életem mámoros pillanatai voltak ezek, de aztán egyre nagyobb rutint szerezve, lassanként egyre nagyobb nyugalommal, néha már a készülést félvállról is véve futottam neki a vizsgáimnak, persze ez utóbbi esetekben rendszerint sikertelenül.

Be kellett látnom ugyanis, hogy a vizsga letétele nem egy villanásnyi esemény a feladataim sokaságában, hanem egy komplex folyamat, amelynek végén jogosulttá válok a lazításra, legyen az egy régóta vágyott film megnézése, vagy a jól megérdemelt sör elfogyasztása a csoporttársaimmal.

A folyamat pedig már akkor elkezdődik amikor a tantárgy első órájára beülök. Kreatívan, játékosan, hatékonyan jegyzetelek, otthon átismétlem az órán hallottakat, utánaolvasok a nem világos részeknek, vagy konzultációt kérek a tanáromtól, majd a vizsgaidőszakban jó tanulási módszerekkel, alaposan felfedezve a témát, átismételve a korábban tanultakat, bevésve az ismereteket, gondját viselve a testemnek és lelkemnek készülök fel a vizsga letételére. A vizsga napján magabiztos tudással adom elő az ismereteimet, a tanárom elismerő szavait és értékelését megköszönve elégedetten ballagok ki a teremből.

Mielőtt fintorogva összecsapnád, és a szekrény alá hajítanád a könyvet, gyorsan elárulom, hogy csak ritkán történt így. Arról beszéltem, hogy mi lenne az ideális felkészülés és vizsgázás. Az egyetemeket munka és család mellett végeztem el, így aztán az idealizmusba jócskán belesípolt a szembe jövő valóság, de talán ezért is tanultam meg, hogy a kevés időmmel és energiámmal hogyan tudok a leghatékonyabban gazdálkodni.

Másodszor: ezidáig tizennyolc évet töltöttem el egyetemi oktatóként, és legalább százszor annyit vizsgáztattam, mint ahányszor én ültem a „vallatószékben”.

Jól emlékszem életem első vizsgáztatására. Egy életerős, kisportolt testalkatú, húsz év körüli fiú férfias arcélekkel, háta mögött az osztálytársnői nehezen leplezett pillantásaival úgy ült a székben reszkető kezekkel és hanggal, mintha a halálos ítélete következne. Pedig még csak ott tartottunk, hogy mi a tétel címe. Megdöbbentem. Arra gondoltam, hogy ha ez a férfias fiú itt ülne a helyemen, én pedig az ő helyén, sokkal magabiztosabban adná elő a tudását. Az, hogy az asztal melyik oldalán ülünk, csak sztereotípiákat teremt, ami pedig gátakat emel.

Később többször alkalmaztam azt a meglepő fordulatot, hogy ha a vizsgázó túlizgulta a produkcióját, akkor megkértem, hogy cseréljünk helyet. Kivétel nélkül, minden egyes alkalommal az történt, hogy a felelet lényegesen jobban sikerült, így a valódi tudást tudtam értékelni, és nem a pillanatnyi lelkiállapotot.

A harmadik dolog, ami jól jöhet a tapasztalataim tárházában, az, hogy felnőttkorom első tizenöt évét bűnügyi nyomozóként töltöttem, ami megtanított arra, hogy akár kimerülten, stressz alatt is képes legyek a pontos munkavégzésre, hiszen ha feszült helyzetben hibát követek el, az emberi sorsokat, vagy akár emberi életeket is veszélybe sodorhat. Meg kellett hát tanulnom a feszültséget kezelni, ami kétségtelenül jól jött vizsgahelyzetben, és talán most is hasznos lesz, amikor a vizsgadrukk témaköréhez érünk.

Egyezzünk meg két dologban.

Az egyik, hogy maradjunk a tegeződés mellett, így talán kényelmesebb lesz megbeszélnünk ezt a kényes témát.

A másik, hogy – akárcsak a korábbi tanulásmódszertani könyveimben – ebben a könyvben sem szeretném neked megmondani, hogyan tanulj, vagy hogyan vizsgázz. Fogalmam sincs, hogy neked mi a legjobb, ezt rajtad kívül nem tudja senki. Válaszd meg magadnak a legjobb felkészülési és vizsgázási taktikát! Ehhez adok annyi ötletet és tanácsot, amennyit csak tudok, elmondom, mi lenne a legideálisabb az emberi elme számára, te pedig fogadd meg ezeket – vagy ne: ez a te életed, úgy tedd boldoggá, ahogyan jónak látod!

Első rész:
Egy kis önismeret

A probléma okai

Carl Gustav Jung, a XX. század meghatározó pszichiátere mondta: „Ha felismerjük a problémáinkat, erejüket vesztik.”

Ha valami fáj, nem lehet megszüntetni, ha nem keressük meg az okokat, és nem azokat kezeljük.

Gyere, és vizsgáljuk meg, hogyan jutottunk oda, hogy a tanulás fájdalmas, nehéz, unalmas tevékenységgé vált, és sokszor úgy érezzük, sokkal jobb dolgokat tudnánk helyette csinálni! Ám az ilyen okkeresés soha nem adhat valós eredményt, ha nem vagyunk őszinték; enélkül csak valótlanságokkal kábítanánk magunkat, ezért igyekezzünk a lehető legmélyebben bevallani a hibáinkat is.

Képzelj el egy 150 évvel ezelőtti parasztembert, nevezzük Jánosnak. A kis falujában él, gazdálkodik a földjén, megteremti a családja számára az életfeltételeket, békében él a világgal és a természettel. A kis János már gyermekkorában is sokat dolgozott apja mellett, hiszen szorgalmas parasztember volt, de azért járt iskolába. Elvégzett négy osztályt. A négy év alatt megtanult írni, olvasni és számolni, a paraszti gazdálkodás csínját-bínját pedig az apjától tanulta meg. Ez a tudás neki épp elegendő volt ahhoz, hogy boldogan élje le az életét, mert az a világ, amelyben élt, nem egy félelmetes, ismeretlen közeg volt, hanem egy jól ismert hely. Boldogan élt, mert nemcsak használta a világot, hanem értette is - annyira, amennyire szüksége volt.

Most ugorjunk vissza a mai korba. Gondold el, mennyi ismeretre van szükséged ahhoz, hogy legalább alapszinten képes legyél élni az életed. Hogy ne halj éhen, de ne is üssön el az autó, eljuss a távoli ponton lévő iskolába, tudd kezelni a mobiltelefonodat, meg tudd szerelni az elromlott szerkentyűdet, tudj keresni az interneten… János világához képest milliószor több ismeretre van szükséged, hiszen a technikai, és szellemi fejlődés az elmúlt évtizedekben olyan mértékű növekedésen esett át, hogy ha ez a 150 évvel ezelőtt élt parasztember megjelenne itt, azt hinné, hogy egy másik univerzumban van.

De nem csak ő érezné így magát, mi is sokszor így érzünk. Ennek az az oka, hogy legtöbbször csak használjuk a körülöttünk lévő világot, de nem értjük. Például használod az okostelefonod, de nem biztos, hogy tudod, hogyan működik. Tudtad például, hogy az az ember, akinek üzenetet írsz, nem benne van a készülékben? Akkor hol? Körülötte? Messze tőle? Akkor hogyan kerül mégis bele? Ismered ennek a technológiának az összes részletét?

Pedig azt is tudnod kell, hogy a kezedben tartott okostelefon már magasabb technikai színvonalon van, mint amely lehetővé tette, hogy 1969-ben a Holdra szálljon az Apollo 11 legénysége.

János tanulási módszere az iskolában csupán annyi volt, hogy a megtanulni kívánt tananyagokat sokszor elismételte, és ezáltal begyakorolta. Sokszor leírta a betűket, sok egyszerű számtanpéldát oldott meg, és így kifejlődött az írás, olvasás és számolás készsége. Sokkal többet nem is kellett megtanulnia, ez szinte már elegendő is volt a boldog élethez.

Ez a módszer ma már nem elegendő, hiszen neked már olyan sok tananyagot kell elsajátítanod, hogy nincs idő csak ismételgetésen keresztül megtanulni.

Gondolj csak egy iskolai napodra. Azt a sok új tananyagot, amit egy nap alatt öntenek a nyakadba, több napba kerülne sokszor átismételni, de a következő napon megint ugyanennyi vár rád.

A világ változott: nyitottabb lett, gazdagabb lett, több ismerettel, ezáltal több fejlődési lehetőséggel rendelkezünk, mint valaha.

Ugyanakkor az emberi elme működése nem változott semmit az utóbbi 150 évben - vagyis Jánosnak ugyanolyan agya volt, mint neked, nekem vagy bármelyikünknek. De pontosan úgy működött, mint Thomas Edisonnak, Leonardo da Vincinek, vagy Albert Einsteinnek. A különbség csak az, hogy mire és hogyan használjuk! A világ változott, nem az agyunk!

Az elménk fantasztikus dolgokra képes, de ezeket csak akkor tudjuk kihasználni, ha jól használjuk. Ha tanulni akarunk, a mostani tanulási igények szerint kell használnunk.

Elménk egy minden képzeletet felülmúló szuperszámítógép, de ha 150 évvel ezelőtti elavult programot futtatunk rajta, semmit sem ér.

Néha egyszerűen csak nem használjuk ki a benne rejlő kapacitást, és olyan egyszerű feladatokat adunk neki, amelyeket szinte unatkozva hajt végre. Mi pedig nagyon büszkék vagyunk rá, hogy milyen jó agyunk van.

Olyan ez, mintha lenne egy csodaszép tűzpiros Ferrarink, de csak a hátsó udvarban használnánk arra, hogy előre guruljunk öt métert, majd visszatolassunk.

Van olyan is, amikor nem úgy használjuk, ahogyan működni képes.

Ilyen például, amikor nagyobb mennyiségű tananyagot akarunk elsajátítani egyetlen olvasással, mintha az esti buliba a Ferrarival érkezünk, de azt egész úton toljuk.

És néha előfordul, hogy nem arra használjuk, amire való, mintha a hátsó udvarban tárolt Ferrariban csirkéket nevelnénk.

A megoldás tehát az, hogy úgy használjuk az elménket, ahogyan az valójában működik. Ahogyan képes működni. Ha frissítjük a benne használt tanulási szoftvert, nemcsak többet tudunk tanulni kevesebb idő alatt, hanem könnyebben és élvezetesen is tesszük ezt.

Ennek végeredménye pedig talán a legfontosabb a XXI. században: gondolkodó, saját életünket bátran és biztosan irányító lényekké válunk, akik ezen keresztül az emberiség javát szolgálják, folyton folyvást.

Jogos a kérdés, hogyan lehet megtanulni olyan szuperképességeket, amellyel jól használhatjuk az agyunkat?

A válasz egyszerű!

Sehogy!

Ugyanis ezeket a szuperképességeket már most is használod, mindennap, csak nem a tanulásban, hanem az életed más területein.

Egyszer egy magyar író, Hankiss Elemér úgy jellemezte a világunkat, hogy ez egy élménytársadalom. Nagyon találó ez a kifejezés, ugyanis a XXI. század európai emberének az a legfontosabb motivációja, hogy minél több élményt, minél nagyobb dózisban, minél gyorsabban és persze minél olcsóbban szerezzen meg.

Mondhatnám úgy is, hogy nem ismerünk a történelemben még egy olyan korszakot, ami ennyire az élménykeresésről szólt volna. Lehetne vitatkozni arról, hogy ez jó vagy sem, illetve, hogy mindez hová vezet, és meddig lehet még fokozni, ettől azonban a jelenség nem fog megváltozni. Ez azzal a hátránnyal jár, hogy minden olyan tevékenység, amely nem kecsegtet azonnali és könnyen megszerezhető élménnyel, háttérbe szorul.

Sokkal szívesebben pörgetjük a közösségi oldalakat a telefonunkon, mint hogy nekilássunk tanulni. Közben hatalmas sebességgel rohanunk egyik élménytől a másikig, miközben arra panaszkodunk, hogy semmire nincs időnk. Például tanulni. Mert az a problémánk, hogy a tanulásban nincs élmény. De biztosan? Nem az a baj, hogy a tanulás során nem úgy használjuk az agyunkat, ahogyan lehetne? Hogy nem úgy használjuk, ahogyan működni képes?

Ha úgy használjuk, megtaláljuk a tanulás élményét.

A következő részben megvizsgáljuk, hogyan működik az elménk, hogy hatékonyan és örömmel tudjuk használni a tanulásban is.

Most pedig arra kérlek, ne higgy el semmit nekem, bármit is mondok a tanulással kapcsolatban. A jó tanulási módszer, amelyet magadnak kell kialakítanod, ugyanis nem hit kérdése. Ne hidd el, amit mondok, hanem tartsd lehetségesnek! Ezt követően próbáld ki, így az a tapasztalat, amelyet ennek során szereztél, mindig erősebb lesz, mint a hit.

Mielőtt azonban tovább olvasnál, adok neked egy feladatot!

Kérlek, írd le egy papírlapra, hogy mi a célod ezzel a könyvvel! Miért olvasod? Miért lesz jó neked, ha ismersz és használsz egy jó tanulási és vizsgázási módszert? Miért lesz neked jó, ha megtanulsz tanulni?

Fontos, hogy ezt magadnak írod, és nem kell soha megmutatnod senkinek, ha nem akarod.

Szóval csak őszintén!

Tehát… Mi a célod?

Az agyunk működése

A korábbi tanulásmódszertani könyveimben különös figyelmet szenteltem az agyunk működésének, ugyanis ebben látom legtöbb tanulási problémánk okát. Pontosabban abban, hogy a tanulás során nem úgy használjuk az agyunkat, ahogyan az működni képes. Mindannyian a tanulás ösztönével születtünk, és nullától hatéves korunkig nem kellett külön megtanulnunk tanulni, mégis élvezettel, játékosan és az élményeken keresztül tanultuk a világ dolgait. Megtanultunk például egy olyan nyelvet, amelyet a világ legnehezebb nyelvei közé szokás sorolni, és érdekes módon a legtöbben a második nyelvvel azóta sem tudtuk ezt produkálni.