A mű eredeti címe

The Club

Copyright © 2022 by ELLERY LLOYD LIMITED

Hungarian translation © Szieberth Ádám

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZIEBERTH ÁDÁM

ISBN 978 963 452 773 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Féltávnál már nyilván világos volt, hogy nem jutnak ki a szárazföldre a Land Roverrel. Nem jutnak ki, mert közel a dagály, és messze a part.

Mit tehet ilyenkor az ember a szigetről kivezető töltésúton, amely csak egy helyen öblösödik ki, hogy elférjen egymás mellett két jármű? Amúgy maximum másfél autónyi széles, és apálykor is csak ötven-hatvan centivel emelkedik ki a sárból. Ipszilonfordulóval kár próbálkozni, rükvercben pedig aligha jutsz vissza a szigetre éjszaka, mattrészegen, kölcsönautóval, amelyben először ülsz.

Ha hátranézel, a szigetet látod. Még dúl a buli, pukkannak-sisteregnek a petárdák. Előtted pedig, úgy másfél-két kilométernyire, felsejlik a falu sziluettje. Látod a kikötő diszkréten ragyogó, narancssárgás fényeit meg egy-két emeleti ablakot, ahol ég a villany.

Na, hogy döntesz? Az ösztönöd azt súgja, hogy taposs bele, és próbálj szerencsét hatvannal, hetvennel, nyolcvannal a vaksötétben, úgy, hogy a fényszóró mindig csak a soron következő, kiszámíthatatlan ívű kanyart világítja meg. Ráadásul fekete hullámok csapnak át a kacskaringós töltésúton, ahol még sosem jártál, és amely egyre keskenyedik, majd a semmibe vész. Dudálhatnál, villoghatnál bőszen, de ha észre is vesz valaki kint, a szárazföldön, és hívja a parti őrséget, ugyan mit tehetnének? Hiszen az idő villámgyorsan fogy, és még nagyon messze vagy.

Aztán már nemcsak az borzaszt el, ami történik, hanem az is, ami pár perc múlva történni fog. Mert nagyon könnyű elképzelni, bármilyen tompa, zavaros, ködös az agyad. Így is hamar rádöbbensz a rideg valóságra: arra, hogy a tengelyig, majd a fényszóróig fog érni a víz, és előbb-utóbb, de inkább előbb, lefullad a motor, és a terepjáró csikorogva megáll.

És közben üvöltözik melletted a hadonászó-pánikoló útitársad, hogy ez az egész miattad van, és csinálj már valamit!

És eszedbe jut, hogy fel kéne hívnod valakit, de rádöbbensz, hogy a telefonod a szigeten maradt, hiszen elvették. Persze úgyse mennél vele semmire, hiszen itt aligha van térerő.

És máris azon jár az eszed, hogy meddig bírnád, ha úszásra adnád a fejed. Ha beugranál az évnek ebben a szakában, ilyen erős sodrásban, ilyen messze a parttól…

És egyszer csak derengeni kezd, hogy bármit teszel, ugyanaz lesz a vége.

És derengeni kezd az is, hogy a média tobzódni fog.

És akkor talán – de csak talán és csak egy röpke pillanatra – megfordul a fejedben, hogy nagyon is rászolgáltál arra, hogy így végezd.

A Vanity Fair magazinból

GYILKOSSÁG A SZIGETEN

Sokan ölni tudtak volna a tagságiért, és A-listás sztárok várták epedve a nyitópartira szóló meghívót. Senki sem számított rá, hogy a klub ilyen tragikus események színhelye lesz. Ian Shields exkluzív tényfeltáró cikke a mélyére hatol az ügynek, amely megdöbbentette a világot…

A szigeten napok óta zajlott a buli.

Pénteken reggeltől estig jöttek-mentek-köröztek a helikopterek, szelték a csillámló habokat a motorcsónakok, és suhantak a sövényfallal határolt, keskeny essexi utakon az elsötétített ablakú városi terepjárók. Csupasz, barna szántóföldek és nyirkos, fekete fák között haladtak Littlesea felé. A falu egyik lakója déltájban három, egymást szorosan követő Tesla Model S-t látott.

A tájékozatlanok celebesküvőre gyanakodtak, vagy arra, hogy valami milliomos ünnepli az ötvenedik születésnapját.

A szigetről szombat délutántól kezdve hol hangosabban, hol halkabban szűrődött át a kitartó, egyenletes basszusritmus, és akinek jó a szeme, vagy van látcsöve, az a déli órákban és délután láthatott is ezt-azt a szárazföldről. Kiszúrhatott egy-egy kék-fehér csíkos plédet a parton, meg vízből előbukkanó fejeket, meg port rúgó lovakat és nyeregben pattogó lovasokat. Esténként pedig jókora fáklyák reszketeg lángja látszott a fák közt, és hol sárga, hol zöld, hol kék fényben úszott a Kastély homlokzata. Ha jó volt a szélirány, még azt is képzelhette az ember, hogy hallja az egybegyűltek éljenzését, kurjongatását, kacaját. Meg a sikolyaikat.

A fényűző rendezvény nem csupán Island Home nyitógálája volt, hanem annak harmincadik évfordulóját is köszöntötte, hogy Ned Groom, a vendéglátó szakma egyik nagy látnoka, megörökölt a nagyapjától egy poros klubot a Covent Garden negyedben. Úgy hívták a helyet, hogy „Home Club”, és addig színészek, előadóművészek és más színházi emberek privát ivóbarlangjaként működött, de nem töltötte meg a tagság. Miután Ned átvette, és megvalósította merész terveit, a divatosabban csengő „Home” – vagyis otthon – névre keresztelt klub az évtized (mármint az 1990-es évek) legexkluzívabb, legtöbbször emlegetett éjszakai szórakozóhelyévé nőtte ki magát. A Home-ból kitámolygó szupersztároknak bérelt helyük volt a másnapi bulvárlapok címoldalán. Kate Moss évekig ott rendezte meg a születésnapi buliját, a Jóbarátok szereplőgárdája a tetőteraszon tartotta az utolsó londoni sajtóbuliját, Kiefer Sutherlandet és sleppjét viszont egyszer helyhiány miatt elküldték.

Csaknem huszonöt év telt el, amióta Ned és jobbkeze, egyben fivére, Adam Groom, átrepülte az Atlanti-óceánt, és megnyitották második klubjukat, az immár ikonikus Manhattan Home-ot.

A Home Group az azóta eltelt évek, évtizedek alatt globális márkává nőtte ki magát. A cég zárt körű klubjai, amelyekhez szállodai lakosztályok tartoztak, a busás tagdíj fejében mindenütt a praktikus luxus, a nagy műgonddal alulhangsúlyozott sikk és a teljes titoktartás megnyugtató kombinációját kínálta a kiválasztottak szűk körének. Volt Santa Monica Home, Highland Home, Country Home, Cannes Home, Hamptons Home, Venice Home, Shanghai Home, Malibu Home, Paris Home, és New York állam északi részén is működött egy klub. A környezet mindenütt lélegzetelállító volt: Sanghajban egy korábbi nagykövetség épülete, Velencében egy grandiózus palazzo, Cannes-ban egy szekularizált székesegyház adott otthont a klubnak, a northamptonshire-i Country Home és a perthshire-i Highland Home pedig egy-egy felújított kastélyban kapott helyet.

Ezzel együtt elmondható, hogy Ned Groom még sosem fogott ilyen nagyszabású vállalkozásba. Az Island Home-nak otthont adó, három kilométer széles és négy kilométer hosszú szigeten, amely autóval másfél órányira van Londontól, a neopalladiánus stílusú kastély mellett többhektárnyi erdő és több kilométernyi strand várja a vendégeket. Van továbbá kilencvenhét különálló faház, öt étterem, három bár, több konditerem, teniszpálya, vetítőterem és istálló, valamint spinstúdió, gyógyfürdő, szauna, helikopter-leszállópálya és természetes vizű, fűtött szabadtéri úszómedence is. A sziget teljes egészében magánterület, és a szárazföldről csak apálykor közelíthető meg a két kilométer hosszú, kanyargós töltésúton. A tarifa több mint ötezer font per éjszaka, de Island Home így is egy évre előre megtelt, mielőtt egyetlen klubtag is taposta volna a parti homokot.

A hely méretének, a vállalkozás nagyratörő voltának és Ned Groom legendás maximalizmusának fényében talán nem meglepő, hogy nem tudták tartani az ütemtervet. A klub eredetileg kora tavasszal nyitott volna meg, de előbb késő tavaszra, aztán nyárra, majd őszre csúszott át a várva várt dátum.

Hónapokig tartott a konyhai dolgozók, recepciósok, karbantartók, pincérek, házgondnokok, valamint a harmincfős rendezvényszervező csapat és a nyolcvanfős biztonsági szolgálat kiválogatása, majd betanítása. Alaposan fel kellett készíteni őket arra, hogy a legexkluzívabb, legdiszkrétebb körök tagjait, a világ legigényesebb, legkényesebb, legnagyobb becsben tartott embereit kell kiszolgálniuk.

Az utóbbi hetekben pedig már mindenki a fedélzeten volt. Gőzerővel zajlott a vizsgálódás és a hibák nyesegetése: kétszer is ellenőriztek mindent, hogy készen álljanak első vendégeik fogadására a szigeten szétszórt faházak. Az építésükhöz felhasznált, letűnt korokat idéző istállók, kunyhók, fészerek, pajták százaiból származó rönkfát többéves munkával kutatta fel és szerezte be a tervezőcsapat, akár olyan távoli tájakról is, mint Bulgária, Szlovákia és Észtország. Meg kellett nézni, hogy rendesen szellőznek-e a fatüzelésű kályhák, nehogy valaki megfulladjon álmában, és azt is, hogy ég-e minden villany, öblít-e minden vécé, és jó-e a víznyomás az összes fürdőszobában, azaz megtelik-e maximum három perc alatt a lábakon álló, öntöttvas kád. Meg kellett győződni arról is, hogy gyalogszerrel, biciklivel, elektromos rollerrel és sofőr által vezetett golfkocsival is járhatók-e a kaviccsal felszórt, kanyargós ösvények, és jól láthatók-e a meredek lejtőt, mély vizet, valamint más veszélyforrásokat jelző táblák. Fontos volt továbbá, hogy mire befutnak az első klubtagok, mindenütt megszáradjon a festék, lesmirglizzék a rönkfa repedéseit, és eldugják a szabadon maradt vezetékeket, nehogy valakit agyoncsapjon az áram.

Persze, lehet, hogy utólag minden tragédia elkerülhetetlennek tűnik…

„A nyitóbuli záróeseményét, a vasárnapi villásreggelit, a hétvége meglepetésszerű fénypontjának szánták” – tudtuk meg Josh Macdonaldtól, az Island Home-projekt hat egymást követő főépítészének egyikétől. „Ned méregdrága fegyverkezési versenyt folytatott önmagával: az új Home klubnak mindig túl kellett tennie az előzőn, és kellett, hogy legyen legalább egy különlegessége, ami egyedivé teszi. Sanghajban a plexipadlózatú tetőmedence a kuriózum, Highland Home-ban a romos kápolnában berendezett, üvegkockából kialakított bár, itt pedig a víz alatti étterem, a Poszeidón az.”

Macdonald elmondta, hogy a Poszeidónt egy maldív-szigeteki étterem ihlette, ahol Ned Groom egyszer megfordult. „A strand szintjén van a bejárat és a bár, ahonnan kilátás nyílik a vízre és a túlparti szárazföldre. Aki étkezni szeretne, az áthalad egy csiszoltbeton hídon, majd egy alagúton, aztán lemegy pár lépcsőn, és máris ott találja magát a hatalmas, akváriumszerű teremben. Középen van a konyha és a bár, kétoldalt pedig az asztalok, és ha a vendég kinéz az ablakon, nem lát semmi mást, csak a tengert. Makrélarajokat, kék medúzákat, hajók fenekét meg fönt a hullámokon megcsillanó napfényt. Ned azt akarta, hogy a vendégek ezt lássák utoljára, mielőtt távoznak a partiról, ez legyen az utolsó, tartós benyomásuk Island Home-ról. Azt akarta, hogy hetekig erről beszéljen mindenki.”

Ned Groom ezt a célt kétségkívül elérte.

A jelenlévők szerint a háromnapos partit záró reggelire igyekvő, másnapos klubtagok szájából az a kérdés hangzott el a legtöbbször, hogy: „Hol van Ned?” Nem véletlenül kérdezgették, hiszen az egykori rögbis, aki ügyvéd is volt, az efféle nyitópartikon szó szerint mindenütt ott volt, és személyesen gondoskodott róla, hogy a vendégsereg jól érezze magát. Ilyenkor az egész terem hallotta a több mint százkilencven centis nagyfőnök öblös hangon előadott vicceit és harsány, rekedtes kacaját, így igencsak feltűnő volt a hiánya. Island Home vendégei azon vették észre magukat, hogy hangosan gondolkodnak. Próbálják felidézni a fehérjeomlett, a zöld dzsúsz és a kurkumás latte mellett, mikor beszéltek utoljára Neddel, találgatják, hol lehet, és közben elpletykálják az előző két éjszaka eseményeit. És mivel mindenki ismerős arcokat keresett, eltelt egy kis idő, mire valakinek feltűnt az a bizonyos furcsaság a vízben, a domború táblaüveg ablak túloldalán.

Végül a felhőkön áttörő napfény segített be azon a borús, szürke őszi reggelen. A tengerfenék homályát eloszlató fényoszlop tette láthatóvá az addig sziklacsoportnak tűnő, szabálytalan alakzatot.

„Ekkor kezdtek felugrálni a vendégek az asztaltól” – emlékszik vissza egy jelen lévő klubtag, aki a neve elhallgatását kérte. „Az ablakhoz léptek, és nevetgélve mutogattak a Land Roverre. Azt hittük, hogy ez valami reklámfogás, és mindenki le volt nyűgözve, pláne, mivel az autó a feje tetején állt öt-hat méter mélyen, és beékelődött egy nagy szikla alá. Ment a viccelődés, hogy ezt jól kitalálták, és mindenki azt kérdezgette, mióta lehet víz alatt a Land Rover, és hogy került oda?”

A név nélkül nyilatkozó hölgy ezután elmondta, hogy az emberek egy idő után rádöbbentek, hogy mi van az autóban.

Valaki felzokogott, és hamarosan bejelentették, hogy holttestet találtak a szigeten.

Ekkor lett az év bulijából az évtized legrejtélyesebb gyilkossága.

1. fejezet
Csütörtök délután

Jess

Megcsináltam!

Egyre csak ez járt Jess fejében, ha akarta, ha nem.

Island Home főgondnoka! Igen, ő, Jess Wilson lett Island Home új főgondnoka!

Még most is alig tudta elhinni.

Kicsit álomszerű volt az elmúlt hét. Azzal kezdődött, hogy telefonáltak a Home Group központi irodájából. Interjúra hívták, miután évekig pályázott és reménykedett, de mindig azt a választ kapta, hogy iktatták az önéletrajzát, és talonban tartják.

Aztán jött maga az interjú Londonban. A beszélgetés Adam Groommal, a Home Group különleges projektekért felelős igazgatójával, a cég második emberével. És jött a villámgyorsan rátörő pánik, hogy mit vegyen fel az interjúra, mit mondjon, s a többi.

Hogy mennyire akarta ezt a munkát Jess, és milyen régóta, azt nehéz lenne eltúlozni. Hiszen Northamptonshire-ben nőtt fel, Country Home tőszomszédságában, így gyerekkorában sokszor elautóztak a hosszú kőfal előtt. Jess gyakran át is sétált, hogy bekukucskáljon a főkapun, és megcsodálja az Erzsébet kori kastélyt, amelyhez hosszú, nyílegyenes kocsibejáró vezetett. Látta a kis magántó fák közt megcsillanó víztükrét is, és mindig úrrá lett rajta némi bizsergető izgalom. Találgatta, mi lehet bent, a kastélyban, és találgatta azt is, kit hozhat a feje fölött elszálló helikopter. Kicsivel később, tinilányként pedig falta a magazinok Home-ról szóló cikkeit, és elképzelte, milyen lehet ott dolgozni, milyen lehet Country Home részévé válni.

A lelke mélyén még most is aggódott egy picit. Félt, hogy ha beteszi a lábát Island Home-ba, pillanatok alatt kiderül, hogy szörnyű hibát követett el. Még az sem tűnt kizártnak, hogy egyből közlik vele: megnézték a referenciáit, és rájöttek, hogy egy imposztorral van dolguk. Vagy ha nem, akkor elég lesz kinyitnia a száját, és máris tudni fogják, hogy – új frizura, új ruhatár ide vagy oda – ő egyszerűen nem elég sikkes, nem elég menő, nem elég laza ahhoz, hogy ilyen helyen dolgozzon. Hiszen nem tudna beilleszkedni, és egyáltalán nem ő az, akit kerestek.

Az interjún legalábbis ez volt a benyomása.

A beszélgetésre Londonban, a Covent Garden Home-ban került sor. Jess folyton fészkelődött az asztalhoz képest kicsit alacsony fotelben: hol előrehajolva, hol hátradőlve próbált olyan pózt felvenni, amely egyszerre sugall nyugis lazaságot és lelkes ügybuzgalmat. Ebben kissé zavarta, hogy az új blúzán pattanásig feszült a gomb, és a két könyökét sem tudta hová tenni. A barátnőktől kapott tanácsok és az útközben önmagának előadott, buzdító lelkifröccsök feleslegesnek, sőt abszurdnak hatottak, amikor szembetalálta magát a kiadós reggelijét fogyasztó, szemmel láthatóan másnapos Adam Groommal.

A férfi fájdalmas grimaszok közepette kortyolgatta a reggelihez társuló Bloody Maryjét, és közben hunyorogva nézte Jess kinyomtatott önéletrajzát. Ordított róla, hogy először látja a gyűrött papírlapot, és ha felpillantott, mindig mondott magáról valami random dolgot Jess dekoltázsát bámulva. Azt, hogy Jess Northamptonshire-ből utazott Londonba, csak egyszer hozta szóba: megjegyezte, hogy a Grange nevű hotel, ahol jelenleg dolgozik, nagyon közel van Country Home-hoz.

– Tudom – mondta akkor mosolyogva Jess. – Tulajdonképpen jelentkeztem is oda párszor…

Azaz pontosan nyolcszor. Szívesen kifejtette volna, hogy miért, sőt talán arról is ejtett volna pár szót, hogy csodálja a Groom fivéreket azért, amit a Home-mal véghezvittek. Elmondta volna, hogy élete nagy lehetősége lenne, ha a klubjuk nyitórendezvényén dolgozhatna, de Adam Groom odaszólt a (fiatal, karcsú, csinos) pincérlánynak, hogy hozzon még ketchupot. Jess elhallgatott.

Hazafelé, a hosszú, drága, zsebből fizetendő vonatúton nem győzte szapulni magát, amiért annyi hülyeséget összehordott, és elpuskázta a nagy esélyt, hogy eladja magát, és nem mondta el Adam Groomnak mindazt, amit most elmondana, ha újra interjúztatnák.

Már aznap este jött az újabb telefon. Azt kérdezték tőle, hogy tudna-e azonnal kezdeni.

– Persze! – vágta rá, és csak akkor jutott eszébe, hogy a munkahelyén bombaként fog robbanni a hír, amikor már letette a telefont. Olyan váratlanul érte a dolog, hogy nem gondolt bele, mit fognak szólni a mostani munkaadói, a kollégái, a barátai. Az pedig még később jutott eszébe, hogy meg sem kérdezte, miért hagyta ott a Home-ot ilyen hirtelen az elődje, és miként adja majd át neki a teendőket, ha ott lesz még egyáltalán.

Most szinte el sem hitte, hogy mindez csupán egy hete történt. Azóta kész őrültekháza volt az élete, hiszen a pár napos bevezető tréning mellett, amelyre a Home Group londoni központjában került sor, eszelős tempóban kellett összevásárolnia az új ruhatárát. A fodrász így az utolsó pillanatra maradt, ráadásul a vállig érő, pelyhes bubifrizura, amit csinált neki, nem volt egészen meggyőző. Azt mondta, könnyen kezelhető, de Jess saját kezűleg csak szalmakazlat tudott csinálni belőle. Ráadásul előző este még befigyelt egy kis pánik, ugyanis alig tudta bezárni a bőröndjét, de végül sikerült. Jöhetett a nagy nap előtti nyugtalan éjszaka, majd a vekker előtti ébredés.

Most pedig már a túlparton, a szárazföldön várta, hogy járhatóvá váljon a töltésút, és az elektromos Land Rover Defender átvihesse a szigetre az újoncokat. Azaz őt és a két littlesea-i lányt, akiken látszott, hogy félnek, de próbálták leplezni. Jess tudta, hogy soha nem fogja elfelejteni a pillanatot, amikor meglátta a tengerből kiemelkedő, meglepően kanyargós és meglepően keskeny töltésutat. Először a kétoldalt felhalmozott kövek bukkantak elő, majd pár perc múlva megcsillant a kora délutáni napfényben a vizes úttest. Odafirkált krikszkrakszokat idéztek a töltésúton rekedt hínárcsomók.

Jess bolond lett volna, ha nem izgul egy kicsit, hiszen tudta, hogy Island Home egészen más lesz, mint a Grange, ahol oly sokáig dolgozott. Ahol skót mintás szőnyeg borít mindent, és csokornyakkendős pincérek szolgálnak fel az ünnepélyesen elegáns étteremben, és golf témájú metszetek díszítik a bár falát, kis műanyag flakonokban kapja a vendég a gyöngyvirágillatú szappant meg a sampont, és enyhe fertőtlenítőszag lengi be a folyosót… Milyen furcsa lesz ez az új, idegen hely a jól ismert, családias légkörű szálloda után, ahol mindenkit ismert, és őt is ismerték!

Derűs volt az idő ezen a szép októberi napon. Kondenzcsíkok szabdalták a felhőtlen, kék eget.

A sofőr elindult a Land Roverrel a töltésúton. Ahogy közelebb értek az erdő borította, sötétlő szigethez, Jess keresni kezdte az épületeket, amelyekről a bevezető tréningen már hallott. Először a Kastély, pontosabban egy ablakos tornyocska kandikált ki a fenyőfák csúcsa fölött, majd előbukkant a töltésút végétől százméternyire lévő Csónakház is. A kétszintes, viharvert faépület melletti parkoló tele volt csilivili, fekete városi terepjárókkal. A parkolóval szomszédos, elöl üvegfalú recepción vehették át a klubtagok a faházuk kulcsát, és ott adták le a tartózkodásuk idejére a telefonjukat, valamint ott várták a kandalló előtt, pezsgőt kortyolgatva a golfkocsival érkező hordárt. A recepció után újabb egyszintes épület következett. Mivel belógott a tengerbe, Jess csak arra tudott gondolni, hogy az lehet a betonból és cédrusfából épült, víz alatti étterem, a Poszeidón. Utána már csak az erdőbe vesző, meredeken emelkedő utat látta.

Ő nem ilyen természeti környezetben nőtt fel, de tetszett neki a táj még ilyenkor, ősszel is, vagy talán főként azért, mert ősszel tárult a szeme elé. Szépek voltak a karcsú, világos törzsű nyírfák, miként a bükkök is, meg a sárgálló rekettye, a sötét, kavicsos parton fehérlő homoksáv, a homoktöviscserjék, a barnuló páfrányok, a hullámokon csillanó őszi napfény.

A teraszos faházakat, nyilvánvaló okokból, úgy helyezték el, hogy ne legyen könnyű kiszúrni őket távolabbról, a vízről. A gyógyfürdő és a teniszpályák a sziget túloldalán voltak, a műemléknek nyilvánított, régi víztorony közelében, amely most olasz étteremként működött, és forgott. A sziget túloldalán kapott helyet a vitorlástelep és a többi vízisport-létesítmény is, meg a személyzet nagyjából felének, köztük Jessnek is otthont adó szállás, amely szintén nem látszott a vízről. A személyzet másik felének a szárazföldről kellett bejárnia reggelente. Jess arcára mosolyt csalt a gondolat, hogy milyen furának tűnik mindez most, és milyen ismerőssé, megszokottá válik majd pár nap alatt. Igen, hamarosan ő is otthon érzi majd magát Island Home-ban!

Igaz, ahhoz meg kell majd szoknia az embereket is. Például Annie Sparkot, a „klubtagkapcsolati igazgatót”, aki igazán feltűnő jelenség a Roger nyúl a pácban Jessicáját idéző, derékig érő, vörös hajzuhatagával. Annie élénk rózsaszín overallt, magas szárú edzőcipőt és irdatlan méretű, arany karika-fülbevalót viselt, amikor üdvözölte őt a Töltés Fogadóban. A töltésúthoz címzett, tizenhetedik századi fogadót, amelynek ablakai az út és a szárazföld találkozási pontjára néztek, azért vásárolta meg a Home Group (magyarázta el Annie), hogy a klubtagok választhassanak a környékbeli sörök és ciderek széles kínálatából (azaz összesen tizenötféle nedűből), és haraphassanak is valamit, amíg várják az apályt.

Annie a fogadó földszintjén, a tengerre néző bárhelyiségben vette át velük a hétvége menetrendjét. Innen-onnan összeszedett, alacsony vintage fotelekben ültek, és a kandallóban két, keresztbe tett fahasáb parázslott.

Megtudták, hogy Ned Groom aznap, azaz csütörtökön, bensőséges, zárt körű vacsorát ad a Kastélyban öt kiválasztott vendégnek. Amikor Annie felsorolta a meghívottakat, Jess szíve nagyot dobbant, majd a többiekre pillantva azt látta, hogy próbálnak közömbös arcot vágni. Nyilván velük is nyomatékosan közölték az interjún azt, amit Annie az imént, egy szigorú arccal elejtett megjegyzés formájában megerősített: hogy Island Home-ban nincs nagy jövője annak, aki hajlamos elájulni a sztároktól.

Jessnek azt is világosan megmondták, amikor elvállalta a munkát, hogy lehet majd nála telefon, de ez a vezető beosztású csapattagok kiváltsága. A londoni központban kapott egy vadonatúj iPhone-t, azzal az instrukcióval, hogy mindig legyen nála, és mindig legyen feltöltve. Nyomatékosan közölték továbbá, hogy vendég jelenlétében soha, de soha nem veheti elő, és arra is utasították az új munkatársakat, hogy tartsák szemmel a klubtagokat, hátha valaki nem adta le érkezéskor a telefonját.

– Island Home a földkerekség azon ritka pontjai közé tartozik – emlékeztette őket Annie –, ahol ezek az emberek úgy ehetnek-ihatnak-lazulhatnak, hogy garantáltan nem fotózza le őket senki. Próbáljátok elképzelni, milyen megnyugtató érzés lehet ez, és mennyit fizetnétek érte a helyükben!

– Szóval ezért van az – folytatta némi hatásszünet után Annie –, hogy ha telefont láttok egy klubtagnál (ugyanis, ha hiszitek, ha nem, van, aki nem tud ellenállni a kísértésnek), szóval akinél telefont láttok, az azonnal távozik a szigetről, és azonnali hatállyal megszűnik a tagsága. Ezért nem lehet telefon a pincéreknél, a pultosoknál és a gondnokságon dolgozóknál sem.

Meg tudom csinálni! – biztatta magát Jess, aki mindig is a szállodaiparban dolgozott. Már középiskolás korában is ágyazott hétvégenként egy helyi panzióban, majd miután befejezte a tanulmányait, lehúzott tíz évet a Grange-ben, ahol szintén a főgondnokságig vitte. A csapatával mindig jól kijött, és büszke volt rá, hogy jól végzi a munkáját. Úgy érezte, Island Home-ban is helyt fog állni, hiszen az emberek itt is emberek, és a vendég itt is vendég.

A pergő nyelvű Annie tovább sorolta a meghívottakat. A nevek egy része ismerősen csengett, és Annie-n látszott, hogy szerinte a többieket is ismerniük kéne. Kiderült, hogy péntek reggeltől érkeznek majd gondosan összehangolt hullámokban, és sűrű programmal kötik le őket egészen vasárnap délutánig. Lesz például hajókázás, lovaglás, villásreggeli, ebéd, vacsora, filmvetítés… Megtudták azt is, hogy mindegyik faházban lesz vendég, és minden vendég a klub nagy becsben tartott tagja, aki minden fáradságot megér. Annie ezt szelíd, de nyomatékos hangon, biztató arccal tette hozzá.

Míg beszélt, szünet nélkül csörgött-pittyent a telefonja. Olykor ránézett, és hol somolyogva, hol homlokráncolva nyugtázta, hogy ki kereste, majd az eligazítás végeztével a fülére tapasztotta, és még ki sem ért a bárhelyiségből, amikor élénk, vidám hangon, harsányan beleszólt.

Jess irigyelte a magabiztosságát, a rendíthetetlen nyugalmát, a merész stílusát. Az egyik válla fölött átvetett, skarlátvörös fonatát, az arcát keretező frufrut, a jó vastagon felvitt, fekete szemfestéket, a nagy, bíborvörös körmeit, avagy karmait… Eszébe jutott, hogy talán könnyebb magabiztosnak lenni, ha az ember száznyolcvanvalahány centi magas, mint Annie. Sajnálta, hogy nem mutatkozott be kicsit ütősebben, azaz nem lendült a magasba a keze, és nem tett fel legalább egyet a több száz kérdés közül, ami megfogalmazódott benne a szigettel, a hosszú hétvégével, a munkával kapcsolatban.

Tudta, hogy az előtte álló napokban minden magabiztosságára, minden bátorságára szüksége lesz.

– Mindjárt ott vagyunk – szólt hátra a feszes, kék pólóinget és tükrös napszemüveget viselő sofőr, majd finoman megnyomta a dudát, mire az elöl üvegfalú Csónakházból kilépett valaki. Az egyik kezében csipeszes írótáblát tartott, a másikkal odaintett nekik.

Hát itt volnánk!

Jess arra gondolt, bárcsak látnák most a szülei meg a lányok a suliból!

Nem volt kétsége afelől, hogy ez élete nagy lehetősége.

Most már csak tartania kell magát a tervhez.

Annie

Brutális tud lenni ez a meló…

„Kis szívem, drágaságom, angyalom! Tudod jól, hogy ha lenne szabad hely, már be is írnálak! Jaj, ne sírj…”

Annie Spark már hónapok óta ilyen beszélgetéseket folytatott, és ilyen beszélgetések alól bújt ki, ha tudott. Az utóbbi egy hétben pedig szó szerint reggeltől estig, és szó szerint egyfolytában szólt a telefonja. Szünet nélkül jöttek az Instáról az üzenetek, a hangpostaüzenetek, az SMS-ek, hogy megkapta-e az üzenetet, majd az e-mailek, hogy biztos jól tudják-e a mobilszámát.

Jelenleg ötezer-hétszázhatvanegy fő szerepelt a Home-klubtagok listáján, a nyitóbulik viszont úgy százötven férőhelyesek voltak.

A halloween hétvégéjére eső rendezvényre szóló meghívókat augusztus 14-én küldték el a kiválasztottaknak. A nagy nap előtt Annie hetekig írogatta fel és huzigálta ki a neveket. Még az utolsó percben is eszközölt néhány változtatást, majd miután a futárcég átvette a sokak által hőn áhított, aranyozott szegélyű meghívókártyákat, belebújt a selyempizsamájába meg az egyedi, monogramos kasmír fürdőköpenyébe, és lélekben felkészült a rohamra. Annie Sparkról fura kép alakult ki a klubtagok fejében: egyszerre volt mindent elintéző kijáróember, fizetett kebelbarát és strapabíró személyi asszisztens. Ő volt a szemükben a csaj, akivel hajnali kettőig espresso martinizhat az ember, vagy kisírhatja magát a vállán, ha eldurvul a válópere, ugyanakkor bízvást csesztetheti, hogy miért nem hozhatja el három ivócimboráját Malibu Home-ba, miért kókadt a vázában a rózsa, és miért Venice Home tetőteraszának huzatos részén van az asztala?

Azok, akik nem kerültek fel egy-egy nyitóbuli vendéglistájára, hajlamosak voltak túlpörögni a dolgot. Ilyenkor özönlöttek a váratlan vacsorameghívások, valamint a „Nem futunk össze egy italra?” és „Jó lenne már dumcsizni egy kicsit, mikor hívhatlak?” típusú üzenetek. Volt, hogy napi tíz e-mail is jött egy klubtag asszisztensétől, vagy egy „alsóbbrendű” klubtagtól, aki asszisztensnek adta ki magát, holott, amint azt Annie jól tudta, nem futotta neki ilyesmire. A valódi és álasszisztensek fáradhatatlanul kérdezgették, hogy biztos nem történt-e valami adminisztrációs baki.

Annie együttérzett a hoppon maradtakkal. Nem is lett volna alkalmas erre a munkára, ha nem viszonyul hozzájuk empatikusan, de akkor sem lett volna alkalmas erre a munkára, ha hagyja, hogy levegyék a lábáról. Ő nem hozzájuk volt lojális, hanem Ned Groomhoz, aki megbízott benne, mert tudta, hogy a döntései a Home Group jól felfogott érdekét szolgálják. Vegyük például a színésznő esetét, akivel Annie éppen beszélt, miközben fel-alá járkált a Töltés Fogadó előtt, a macskaköves rakparton. Fázósan összehúzta magán a vastag, smaragdzöld pufikabátját, és elszívott egy cigarettát, majd még egyet.

Hogy ki volt a vonal másik végén? Ava Huxley, a gesztenyebarna hajú, ijesztően sovány, Kylie Minogue-termetű, egykor agyonsztárolt brit színésznő, aki új szintre emelte a fensőbbséges eleganciát. Szerepelt a BBC egyik nagy sikerű, vasárnap esti kosztümös drámájában, majd néhány brit thrillerben, amelyek nem hoztak átütő kasszasikert, majd egy női sorozatgyilkosos HBO-sorozatban, ahol, többek között, az amerikai kiejtést is kinyírta. Ha most jelentkezik, aligha vették volna be a klubba, igaz, nem is utasították volna el, mert az nem volt szokás. Azok, akik nem ütötték meg a mércét, „örök várólistások” lettek. Annie „celebpurgatóriumnak” nevezte el a listát, amelyen nem lehetett előrébb jutni. Hogy miért létezett mégis? Hát azért, mert Annie, amióta klubtagkapcsolati igazgató lett, megtanulta, hogy sosem tudhatjuk, mikor indul be, ível fel vagy támad fel poraiból valakinek a karrierje. Nem hiányzott neki, hogy egy kikosarazott tagjelölt egy szép napon, Oscar-szobrocskával a kezében, bosszút esküdjön.

De Ava Huxley messze volt attól a sikerszinttől, ami meghívót ért volna, és ezt nem a rosszindulat mondatta, azaz gondoltatta Annie-vel, hanem ez volt a rideg valóság.

Ava ügyét, bár erre aligha emlékezett, az sem mozdította elő, hogy őt interjúvolta meg utoljára Annie, mielőtt otthagyta a sztárújságírói állását, és a Home Grouphoz igazolt. A színésznő, aki egy parfümmárka arcaként a háta közepére kívánt kötelességének tett eleget, késve, valamint idegesen érkezett az OK! magazin címlapsztorijához készítendő, tizenöt perces interjúra, majd náthásan eldünnyögött, egyszavas válaszokat adott a kérdésekre. Annie kétségbeesetten próbálta megtörni a jeget, de amikor megkérdezte Avától, hogy hol vette a cipőjét, a sztár felháborodva kiviharzott, és közben motyogott valamit a feminizmusról. Annie-nek így az interjúalany harminckét szavából kellett megalkotnia az ezerkétszáz szavas cikket, ráadásul a harminckét szóból huszonhárom az volt, hogy „nem”. Ezzel a szóval kezdődött a főszerkesztő fölényesen odavetett értékelése is. „Nem ez a karriered fénypontja, Spark” – mondta, mire Annie úgy meghúzta az írását, hogy elfért egyetlen bekezdésben, és cikk helyett az Ava Huxley százféle ruhában című fotósorozatot adta le.

Csak pár nappal volt túl a balul elsült interjún, amikor Ned Groom a Home Grouphoz hívta, és túlzás nélkül állíthatjuk, hogy a pozitív válasz fő oka Ava Huxley volt.

Annie-nek mindig is az volt a rögeszméje, hogy muszáj áthágnia a teljesen átlagos, roppant kellemes, fojtogatóan kertvárosi neveltetése által szabott határokat. Vonzotta a szép, tehetséges, híres kevesek csillogó világa, de hogy miért, azon nemigen törte a fejét. Inkább azt a kérdést tette fel magának, hogy miért is ne vágyna oda valaki? Csakhogy színészi tehetsége nem volt, énekelni, táncolni nem tudott, és hangszeren sem játszott, ezért úgy döntött, beéri azzal, hogy a sztárok közelében lehet. Most, utólag már tudta, hogy ezt sokféleképpen elérheti az ember (lehet ügynök, asszisztens, stylist, virágküldő szolgálat futárja, masszőr, spiritiszta médium, életvezetési tanácsadó, kutyasétáltató s a többi), de mivel a Heaten és a Hello!-n nőtt fel, az újságírás tűnt a celebvilágba való beférkőzés egyetlen lehetséges módjának. Azt viszont nem mondta el Annie-nek senki, hiszen kívülről nézve korántsem egyértelmű, hogy a riporter karnyújtásnyira van ugyan a meginterjúvolt csodalényektől, de a csodalények szívből rühellik a sajtó képviselőit, és még az a legjobb eset, ha fogcsikorgatva elviselik őket.

Annie-t eleinte nagyon mellbe vágta, milyen gonoszak tudnak lenni a sztárok. Ő laza haverkodásról ábrándozott, meg arról, hogy ott lebzsel mellettük a vörös szőnyegen, és ő is sütkérezik a dicsfényben, de a rideg valóság az volt, hogy hol levegőnek nézték, hol a tűsarkújuk talpáról levakart kosznak. Magas lóról beszéltek vele, és olyan stílusban, mintha egész nap koslatna utánuk az arcukba tolt kamerával, vagy a kukájukban turkálna, vagy meghekkelné a telefonjukat. Pályája kezdetén, azaz a kilencvenes évek végén, sajtóbulikra küldözgették, és sokszor épp a Covent Garden Home egyik lakosztályában interjúvolt meg valakit. Rém kínos volt a bájcsevej, hiszen végig ott fülelt a sarokban a sztár ügynöke vagy sajtósa. („Ó, én mintha itt se lennék, máris belebújok a laptopomba, és se látok, se hallok… Hoppá, bocsi, de ezt NE! Ez a téma tabu. Meg ez is, meg ez is.) Annie-t az is sokkolta, hogy milyen unalmasak ezek a világhíres emberek, akik állítólag eszméletlen nagystílű, szuper izgi életet élnek. Megdöbbentette, hogy milyen pusztítóan üresek, mennyire nincs mondanivalójuk, véleményük, sőt még anekdotákra és fura különcségekre sem futja tőlük. (Ma már persze tudta, hogy a sztár, akihez kiküldték, sokszor ugyanolyan kitalált figura volt, mint a filmvásznon látott hős.)

Amikor Ned Groom felhívta, és megkínálta a mindmáig betöltött állásával, már nagyon elege volt a celebekből, és roppant csábító volt a gondolat, hogy ezentúl ő fújhatja a passzátszelet. Hogy fordul a kocka, és a sztárok fognak nyalizni neki, vagy legalábbis készséggel szóba állnak vele.

Vicces fordulatokat produkál az élet – gondolta most Annie, miközben Ava Huxley, aki nyilván nem emlékezett a sorsfordító interjúra, könnyek közt mesélte, hogy a színésznők, akikkel ebédelt, egyszer csak azt kezdték tárgyalni, hogy ki mit vesz fel Island Home nyitópartijára. Neki pedig („Hát nem hihetetlen? Nem is értem, hogy fordulhatott elő!”) sikerült elérnie, hogy úgy tűnjön, mintha ő is meg lenne hívva.

– Nem is tudom, mit képzeltem, hiszen nem vártam, hogy meghívtok, ugyan miért hiányoznék bárkinek is egy ilyen bulin? Kínos is lenne, ha meghívót kapnék, egyből arra gyanakodnék, hogy valaki bakizott egy nagyot. De ott, az ebédnél, én hülye, valahogy abba a hitbe ringattam a többieket, hogy én is jövök. Szóval lécci, lécci, lécci, nem tudnál kivételesen benyomni utólag a listára? Különben kiderül, hogy kamuztam, és megöl a szégyen!

Annie elfojtott egy fáradt sóhajt. Arra gondolt, hogy az amcsik legalább nem kertelnek, a britekkel viszont kész tortúra ez a huzavona. Azon tűnődött, vajon honnan jönnek az efféle önostorozó performanszok? Talán a bentlakásos elit lányiskolák szubkultúrájából sarjadtak ki? Vagy a brit előadóművészek és a publikum titkos szerződése írja elő, hogy aki befut, annak úgy kell tennie, mintha ez valami kínos malőr folyománya lenne?

Ava még mindig beszélt, a fel-alá járkáló Annie pedig, aki épp a Töltés Fogadó egyik ablakfülkéje előtt haladt el, bepillantott a bárba. A három munkatársa egy-egy kanapén ülve görnyedt a laptopja fölé. Amikor Annie megkocogtatta az ablakot, felnéztek, és elmosolyodtak. Annie bandzsítva-grimaszolva a telefonjára mutatott, majd egy határozott torokköszörülés után közölte:

– Sajnálom, Ava, de nem tehetek semmit. Viszont a jövő héten ebédelhetnénk valamikor együtt. Ígérem, hogy leadom neked az összes pletyit.

Annie vigyázott, hogy ne legyen bunkóbb, mint amennyire a helyzet megköveteli. Hiszen nem zárhatta ki azt az eshetőséget, hogy Ava Huxley karrierjének motorja – valami nehezen elképzelhető eseménysor folytán – újra felbőg, és a színésznő azon klubtagok sorába lép, akiket ő üldöz és ő hízeleg körbe, nem pedig fordítva. Persze igyekeznie kell, ha ilyesmit forral – gondolta magában Annie. Ha jól emlékszem, maholnap betölti a negyvenet.

Annie bontotta a vonalat, de már világított is a képernyő. Újabb hívás…

Basszus! Jackson Crane asszisztense. Nyilván azért telefonál, aznap immár harmadszor, hogy hírt adjon az ő nagyon híres, nagyon fontos munkaadója pillanatnyi hollétéről és az érkezése várható időpontjáról, valamint a biztonság kedvéért még egyszer rákérdezzen, hánykor is lesz a vacsora, és harmadszor is megerősítse, hogy Jackson és a felesége, Georgia két külön faházban fog lakni. (Mindig, mindegyik Home-ban saját szálláshelyet kaptak, bárminemű kérdezősködés, avagy szemöldökfelvonás nélkül.) Annie megnyugtatta az asszisztenst – éppúgy, mint az első és a második hívás alkalmával –, hogy mind Jackson, mind Georgia faháza pontosan úgy lesz előkészítve, ahogy azt egyeztették. Az egyeztetés kiterjedt minden apró részletre, így a Jackson bárszekrényében elhelyezendő italok típusára és az üvegek pontos számára is, meg arra, hogy milyen márkájú széntabletta legyen Georgia éjjeliszekrényén.

Annie minden óhajt-sóhajt pontosan teljesített, ahogy mindig, mert a Home Group így működött. A sikeres nyitóparti viszont nem csak annyiból állt, hogy meghívjuk a sok VIP-t, és ügyelünk rá, hogy ne szenvedjenek hiányt semmiben. Megvolt ennek a maga alkímiája, ahogy annak is, hogy ki lehet egyáltalán klubtag. Az erre vonatkozó kritériumrendszer egyrészt iszonyú komplikált volt, másrészt pofonegyszerű.

Köcsögök kíméljenek!

Így hangzott Ned Groom tömör direktívája. Ez volt az egyetlen kritérium, amit közölt az állásajánlatot elfogadó Annie-vel, aki ennek alapján volt kénytelen eldönteni, kit vesz be a klubba, és kit nem. Ned megbízott benne: képesnek tartotta arra, hogy megértse az instrukciót, amelyen a Home Groupnál befutható karrierje áll vagy bukik. A „köcsög” fogalmát tágan és sokszínűen értelmezte a nagyfőnök. A bankárok és a különféle „tanácsadók” automatikusan megkapták ezt a jelzőt, miként a jogászok is, pedig Ned maga is ügyvédkedett pár évig. „Köcsögségnek” minősült továbbá, ha valaki azt harsogta a telefonjába, hogy ő egy applikációfejlesztő cég feje, és közben szemérmetlenül pötyögött a laptopján. A klubban tanúsított rossz magaviselet viszont nem adott okot a kizárásra, amennyiben nem volt snassz. Az American Express platinakártyát lobogtató oligarchák például, akik rendelnek egy üveg chablis-t a borlista legaljáról, majd kérnek hozzá pár jégkockát, nem nyertek bebocsátást, holott rövid távon nyilván csilingelt volna a kassza, ha tagságit kapnak. De Ned tudta, hogy a pillanatnak élő, túlárazott klubok szavatossága hamar lejár. A Home-ok hosszú távú reputációja a megfoghatatlan, magától értetődő, erőlködésmentes elegancián állt vagy bukott, no meg a tagság minőségén.

Egy bizonyos fokú gazdagság nyilván előfeltétel volt, de Ned változatlanul a nagyot álmodók, az alkotó- és előadóművészek törzshelyének szánta a Home-okat, noha jóval puccosabbak voltak, mint az eredeti, poros Covent Garden-i klub. Ez volt Ned víziója, amit az aznapi vacsora vendéglistája is hűen tükrözött. Az öttagú társaságban helyet kapott egy hollywoodi szupersztár a feleségével, aki szintén sikeres színésznő volt, valamint az egyik legismertebb (és legdrágább) brit képzőművész, egy műsorvezető, akinek talkshow-ja az óceán mindkét partján ment, és egy szívdöglesztő ifjú filmproducer, nem mellesleg minden idők egyik legnagyobb rendezőjének a fia. Így nézett ki Ned Groom szerint egy álomszerű vacsoraparti. Gandhi, Jézus, Oscar Wilde felejtős… Ebből a szövetből készülnek az álomvacsorák. És Annie Spark elmondhatta magáról, hogy ezt az álomszerű vacsorapartit ő szervezte meg, valamint oda is ülhet majd az asztalhoz, és elcseveghet a hírességekkel, akik nem csak félszavakat vetnek oda neki morózusan, miközben alig várják, hogy véget érjen a hátuk közepére kívánt interjú. Hanem megtudhatja, hogy tényleg szívesen dolgozik-e együtt Jackson Crane Christopher Nolannel, és Georgia is elmeséli, hogy jó volt-e a Chanel Haute Couture kifutóján vendégszerepelni. Vagy akár azt is első kézből hallhatja majd, milyen nehéz élő adásban kipréselni egy vicces sztorit, mondjuk, egy Forma-1-es autóversenyzőből, és miket kért valójában az öltözőjébe Elton John.

Annie azt is tudta, hogy egy kicsit az öt vendég is izgul majd, bármennyire is ünnepelt sztárok. Azt pedig nem is sejtik, úgy bizony, halványlila gőzük sincs róla, hogy mit tartogat számukra Ned.

Hát, igen, brutális tudott lenni ez a meló.

De Annie imádta.

Nikki

Egyértelmű volt, hogy érik a hisztiroham: a reggelizni érkező Ned Groomon látszott, hogy turbózza magát.

– Nagy nap ez a mai! Nem ajánlom, hogy elcsessze a banda! – harsogta, majd a merev farmerkötényes pincérek felé bökött az állával, és hozzátette: – Világos?

A hozzá legközelebb álló fiú bólintott, mire Ned barátságos mosollyal megpaskolta a karját, és közölte: biztos benne, hogy nem okoz csalódást.

Vicc, vicc, nem vicc, vicc. Így ment ez Ned Groomnál: minden vicc volt, míg egyszer csak komolyra nem fordult, és minden roppant komoly volt, míg egyszer csak el nem viccelte.

Most leült a hatalmas panorámaablaknál lévő törzsasztalukhoz, majd vetett egy gyors pillantást a vadvirágos rétre. A fák árnyékában deres volt a fű, és még nem oszlott el a kisebb-nagyobb gödröket megülő köd. Ned megigazította az ölében a vászonszalvétát, majd azt kérdezte:

– Akkor hogy is néz ki a mai nap, Nikki?

Nikki, miközben apránként kortyolgatta a zöld teáját, átvette a főnökével a délelőtti programját. Amely elég sűrű volt, hiszen át kellett beszélni az utolsó simításokat a főszakáccsal, a főpultossal, a főkertésszel, a főbelsőépítésszel, a gyógyfürdő vezetőjével, valamint a rendezvényszervező csapattal. Amikor Ned figyelmét egy kis időre lekötötte az étlap, Nikki diszkréten elküldött egy minden érintettnek megcímzett, háromszavas e-mailt:

„Figyelem! Rosszkedve van.”

– Maximális harckészültséget várok el mindenkitől – szólalt meg Ned. – Ez minden idők legnagyobb szabású Home-nyitóbulija, és az is hétszentség, hogy a legdrágább. Úgyhogy hibátlanul kell működnie mindennek.

Azzal felhörpintette aznapi első, de messze nem utolsó kávéját, majd megnyomkodta a kettéhajtott szalvétával a száját.

– Az öcsémről van valami hír?

Nikki az órájára nézett. Háromnegyed hét volt.

– Gondolom, elindult – felelte. – Megkértem, hogy írjon rám, ha már a töltésúton van.

Nikki tényleg úgy gondolta, hogy Adam elindult, bár a férfi még nem írt rá. Hiszen rendelt neki taxit, átküldte a sofőr azonosító számát, majd este is, és most, reggel is emlékeztette egy üzenetben az időpontra. Adamnek csak annyi dolga volt, hogy felkeljen, kitámolyogjon a kocsihoz, beüljön, és visszaaludjon. Ez talán nem túl nagy kérés egy ilyen fontos hétvégén, ugye?

Kettesben reggeliztek a sziget leglazább, leglezserebb stílusú éttermében, a Pajtában, ahogy immár egy hónapja minden áldott nap. A rusztikus luxus jegyében fogant enteriőrhöz kényelmes kanapék társultak, és egész nap, azaz akár vacsorára is kérhetett az ember kiadós angol reggelit, vagy bármilyen reggelit, ha úgy hozta kedve. Nikki most Bircher-müzlit rendelt, Ned pedig firenzei tojást. Amikor ez utóbbit kihozták, Nikkiben megszólalt a vészcsengő. Méterekről is tisztán látta, hogy a spenótra csurgatott tojássárgája kocsonyás és trutyis, azaz nem főtt három percig, ahogy kell. Többféleképpen próbált jelt adni a pincérlánynak, hogy ne teljesítse küldetését, hanem sürgősen forduljon vissza, de sem a gyors szájhúzás, sem a jelentőségteljes oldalpillantás, sem a szemöldökfelvonás nem segített. Ned, miután letették elé a tányért, nem is fáradt azzal, hogy megbökdösse a villájával a tojássárgáját, azzal pedig pláne nem, hogy megkóstolja. Szó nélkül, két kézzel felemelte a reggelijét, és miután kilencven fokkal elfordította a felsőtestét, a padlóra ejtette. A tojásra ugyanis roppant kényes volt, ahogy még sok mindenre, és Nikkinek határozottan úgy tűnt, hogy mostanában súlyosbodik a helyzet.

– Nem megyünk át a Télikertbe? – vetette fel sietve, és gyengéden arrébb tuszkolta az idegsokkos pincérlányt, mielőtt Ned felállhatott volna, hogy ledorongolja. – Negyedóra múlva úgyis ott kell lenned. Tudod, megbeszélésed van a főszakáccsal, és úgyis ő csinálja a legjobb buggyantott tojást…

Nikki Hayes, aki már majdnem negyedszázada volt a Home Group első emberének személyi asszisztense, csalhatatlanul ráérzett, mikor melegít be a főnöke egy kiadós üvöltözéshez. Megvoltak az árulkodó jelek: az izgő-mozgó nyakizmok, az önkéntelen állkapocsrángás meg az, hogy a platina Rolexe fedlapjával babrál. És ha Ned Groom szabadjára engedte a dühét, az akkorát szólt, hogy frászt kapott tőle az ember.

Végül a tervezőkön csattant az ostor, akikkel kilenckor találkozott a felújított neopalladiánus kastélyban, hogy elvégezzék, azaz Ned elvégezze az utolsó simításokat. Vagyis közölje, hogy ez a lámpaernyő kissé ócska, az a vánkos ott jobban mutatna, ez a Damien Hirst-pontfestmény cseréljen helyet azzal a Tracey Emin-krikszkraksszal s a többi. De nem erre került sor, hanem a Nednek nem tetsző antik tárgyak rituális defenesztrációjára. A nagyfőnök, Nikki fájdalmas arckifejezésével kísérve, azzal nyitott, hogy kidobott az első emeleti ablakon egy art deco vázát, majd felugrott, és lengett egy kicsit a kristálycsilláron, demonstrálva, hogy öt centivel magasabban kéne lennie.

– Honnan szedtétek ezt a sok limlomot? – vonta kérdőre a társaságot. – Tényleg lusták vagytok, mint a föld, és hülyék, mint a segg, vagy csak szívattok? Az volt a mondás, hogy kortárs vintage, igaz? Erre mivel rukkoltok elő? Egy harmadosztályú műemlékkel! Egy kertvárosi gyűjtőmániás félbolond nappalijával! A néhai nagyikátok házával! Halljam, mibe fájt nekem ez a rakás szar, és ki volt az az elcseszett idióta, aki aláírta a költségigénylést?

Nikki vett egy nagy levegőt. Ned persze nem várt választ a költői kérdéseire, de az asszisztense, akire tizenhét esdeklő szempár szegeződött, érezte, hogy mondania kell valamit.

– Hát, az a helyzet, Ned – kezdte, miközben az e-maileket görgette az iPadjén –, hogy, ha jól látom, te voltál… És kristálytisztán emlékszem, hogy a múlt héten azt mondtad, ez a kedvenc szobád a szigeten. Lehet, hogy ma egy kicsit mások a fényviszonyok? És az a karosszék mintha nem itt lett volna, hanem ott…

Nikki lendülete megtört, Ned pedig, szokásához híven, úgy mondta tovább a magáét, mintha egy szót sem szólt volna senki.

– Azt kértem, hogy a tárgyak mondjanak, közöljenek, állítsanak valamit! Szerintetek mit állít ez a szar? – üvöltötte teli torokból, majd lecibált a falról egy aranyozott keretbe foglalt, ovális alakú olajfestményt, és eltartotta magától kartávolságra. Miután szemügyre vette, és tűrhetően leutánozta a képen látható özvegyasszony szúrós tekintetét, teátrális mozdulattal kihajította a festményt az ablakon, majd vállat vont.

Hány hasonló jelenetnek voltam már tanúja? – tűnődött Nikki. Hány ilyen kis performansz zajlott le a szemem láttára?

Ned Groomnak végső soron az kellett, hogy előadhassa magát. Ez a sok biszbasz, ez a sok szemét… Toljátok már arrébb ezt a Louis Vuitton utazóládát vagy dohányzóasztalt vagy micsodát! A festmények felejtősek, elég lesz egy Keith Little-akt a kandalló fölött. Az összhatást nézzétek, amit próbáltok elérni, az ég szerelmére, nem agysebészet ez! Hát mindent nekem kell csinálnom?

Az apró termetű, sovány, krikettpulóveres főbelsőépítész, aki lófarokban hordta az ezüstfehér haját, diszkréten megdörzsölte az állát, amely pár másodperce útját állta egy botanikai metszeteket tartalmazó, vaskos, bőrkötéses albumnak. De csak most dörzsölte meg, mert előbb csöndben felvette az albumot a padlóról, és óvatosan visszatette a dohányzóasztalra, miközben Ned folytatta a tirádát.

Nikki együttérzett a belsőépítészekkel, akik másfél órája várták idegesen a Kastély szalonjában, hogy bemutathassák a művüket. Ez volt a munkájuk, a karrierjük, ezért dolgoztak, erről álmodoztak éveken át, erre Ned Groom beront ide, és egyből üvölteni, igen, szó szerint üvölteni kezd. Fröcsögve, lila fejjel ordít azokkal, akik egy évtizede dolgoznak nála, meg azokkal, akiknek ez az első Home-projektjük, meg az alulfizetett asszisztensekkel, akik estéjüket, hétvégéjüket nem kímélve, gyomorfekélyt kockáztatva próbálnak lépést tartani a követelőzésével, az agymenéseivel, a hirtelen pálfordulásaival. És ez a tizenhét kvalifikált szakember mintha azon agyalna, hogy nem lenne-e jobb, ha beszállnának a vandálkodásba ahelyett, hogy álldogálnak itt szemlesütve?

Nikki tisztelte a főnökét, de kimerítő tudott lenni, amit Ned időnként művelt. A dührohamai rövidek voltak, és kiszámíthatatlanok: a félig megfőzött tojás ugyanúgy elindíthatta a lavinát, mint az egymillió fontos túlköltekezés. Nehéz volt tehát komolyan venni ilyenkor, de azért felzaklatta az embereket, hiszen talán épp erről szól a hatalom. Talán épp az a lényege, hogy egy középkorú mitugrász szinte fuldokolva tombol, és még akkor sem mer röhögni senki, amikor a csilláron lóg. Egy felnőtt férfi úgy bepöccen egy öregasszonyt ábrázoló olajfestményen, hogy szó szerint majd megpukkad, de senki sem mer szólni, hogy egy picit mintha túlreagálná a dolgot.

Egy hátul meghúzódó lány a tövig rágott körmeit csócsálva próbálta visszafojtani a sírást, de már csak a kisujján talált egy vékonyka körömcsíkot. Biztos új szegénykém, ha így a szívére veszi – gondolta Nikki. Tudta, hogy aki a Home Groupnál dolgozik, az egy idő után hozzászokik Ned dührohamaihoz, és megtanulja, hogy amit ilyenkor mond, azt nem szabad személyes sértésnek venni. Hiszen a Home-legendának a rendszeres tombolás, fröcsögés, ledorongolás is szerves része, nem igaz? Ned Groom, a szőrszálhasogató, kekec látnok már csak ilyen. A szeszélyes zseni, aki a jó ízlésre alapozva építette fel birodalmát, felépíti az ember karrierjét is, ha úgy látja jónak, de bármikor véget is vethet neki, ha úgy hozza kedve. Nikki látott már olyat, hogy a csukott ablakon kihajított, dekoratív papírnehezék a takarítónő fejétől alig egyméternyire süvített el. Ez pár nappal Country Home megnyitása előtt történt, Highland Home megnyitásának estéjén pedig egy konyhakés repült el egy hordár füle mellett, attól talán tíz centire. És Nikki sok-sok évvel azelőtt, félszeg ruhatáros lánykaként, aki aznap állt munkába a Covent Garden Home-ban, rögtön végignézhette, ahogy Ned leüvölti a recepciós fejét, amiért eltévesztette egy klubtag családnevét.

Azt viszont meg kellett adni, hogy Nednek, bár előadhatta volna magát finomabban is, többnyire volt némi igaza. A firenzei tojást például, amit a reggelinél földhöz vágott, visszaküldték volna, ha egy vendég asztalán landol, és Nikki azt sem vitathatta, hogy a Kastély szalonja százszor jobban fog kinézni, ha Ned szája íze szerint rendezik át. Nikki továbbá azt is jól tudta – miként a belsőépítészek is, leszámítva talán a hátul álldogáló, körmét rágó lányt –, hogy Ned ilyenkor csak kiereszti a gőzt. Utána rögtön elfelejti a csillárt, a vázát, a festményt meg mindent, és kiosztja a vállveregetéseket meg a bónuszokat, sőt, még „jó fejeknek” is titulálja őket.

– Te! – sziszegte most a főbelsőépítész rémült, százötven centis asszisztense fölé tornyosulva. – Te úgy nézel ki, mintha lenne némi ízlésed, nem úgy, mint ennek a faszkalapnak itt – bökött a lány főnökére. – Mondd, nem érezted úgy a munka bármely fázisában, hogy muszáj felhívnod a figyelmét pár dologra? Például arra, hogy ez a szoba úgy néz ki, mintha kocsmai bunyó tört volna ki az ószeresnél?

Az asszisztens esdeklőn pillantott a főnökére, aki szabadkozva megvonta a vállát. Ned hol az egyikre, hol a másikra nézett a síri csöndben.

– Na, jó – mondta végül fejcsóválva, valamint alig észrevehetően somolyogva. – Akkor ki mutatja meg nekem a könyvtárat?

Úgy tűnt, senkit sem villanyoz fel a gondolat, hogy megmutathatja Nednek a könyvtárat.

Nikki még várt egy kicsit, majd a mobilját felemelve, telefonálást mímelve kivonult a tölgyfa lambériás folyosóra. A Kastély első emeletén lévő, nagy belmagasságú, meghitt, fényűző kis szobákból csodás panoráma nyílt a tengerre. A folyosón lépkedő Nikki bekukucskált a kétoldalt sorakozó ajtókon, majd a grandiózus lépcsőhöz érve lenézett a földszintre, ahol az éttermek és a bárok voltak, no meg az üvegtetős Télikert. A tágas, impozáns előcsarnokban, a recepciósasztalnál Annie klubtagkapcsolati csapatának tagjai dugták össze a fejüket. Míg vihorászva huzigálták az iPadjükön a klubtagok fotóit, a pultosok Krug vintage pezsgőt tartalmazó dobozokkal szlalomoztak át a termen. A takarítókat kerülgették, akik buzgón porszívózták a perzsaszőnyegeket, és törölgették a port a két kitömött flamingóról, amelyek őrt álltak a bejáratnál.

Kint egy kicsit hűvös volt ahhoz képest, hogy milyen szépen sütött a nap. Nikki megnézte, mennyi az idő, majd azon agyalt, hogy ráírjon-e Adamre, vagy esetleg felhívja-e? Hiszen úgy lenne rendjén, hogy Adam Groom, aki mégiscsak Ned testvére, itt van, és beleveti magát az események sűrűjébe, vagy legalább nyugtatja a felborzolt kedélyeket.

– Adam! – sóhajtott bele végül a telefonba Nikki, miután, aznap reggel immár harmadszor, a hangposta jelentkezett. – Megírnád, kérlek, hogy kábé mikor érkezel? Ned egy órával ezelőttre várt, és… szóval nincs a legjobb hangulatban.

Nikki ezután ismét a Kastély felé fordult, és szemügyre vette a pázsiton, a virágágyásokban, valamint az ablak alatti kavicsos gyalogúton heverő, ripityára tört antik tárgyakat. Kiszakadt belőle egy újabb sóhaj, és arra gondolt, hogy legalább túl vannak rajta. Hiszen nem az volt a kérdés, hogy Ned robban-e a nagy napon, hanem az, hogy mikor, és mekkora lesz az anyagi kár.

Akárcsak az anyám – gondolta Nikki most is, ahogy oly sokszor. Valószínűleg ezért nem hagy bennem mély nyomot.

Eszébe jutott, micsoda felfedezés volt számára tizenkét éves korában, amikor rájött, hogy az anyja dührohamait úgysem tudja megelőzni, elhárítani, kikerülni. Amikor rádöbbent, hogy bármilyen nesztelenül jön-megy, bármilyen gondosan rak rendet maga után, bármennyire igyekszik észrevétlen maradni, az anyja úgyis talál valamit, amin kiborulhat. Ettől persze nem lett kellemesebb, ha kitört a vihar, de legalább nem vette a szívére.

Most ajtócsapódásra kapta fel a fejét, és azt látta, hogy az imént körmét rágó, könnyeit visszapislogó lány kirohan a Kastélyból. Amikor találkozott a tekintetük, a lány befékezett és megállt, Nikki pedig rámosolygott, és magához intette.

– Ne haragudj, igazán tudnom kéne, de olyan sokan vannak a szigeten… Szóval hogy hívnak?

– Chloe – felelte szinte suttogva a lány. – Elnézést, tényleg nagyon sajnálom. Alig egy hónapja vagyok itt, és nagyon izgultam. Azt hittem, jól fog menni nekem ez a dolog – tette hozzá egy szipogás kíséretében, majd azt kérdezte: – Most ki fog rúgni? Mit gondol, van értelme, hogy elnézést kérjek tőle?

Nikki átkarolta Chloe remegő vállát, és vigasztalón megszorította. Ugyan már! – gondolta magában. Nem fenyeget téged semmi veszély. A csinos lányokat nem szokta csak úgy kirugdosni… Ned ezen olykor viccelődött is a Home Group egyik rég kirúgott, hencegésre hajlamos építészét idézve: „Hogy is mondta William Morris, Nikki? Ne tarts a háznál olyat, aki se nem szép, se nem hasznos!”

Nikki is részben a külsejének köszönhette, hogy ilyen régi bútordarab lett a Home Groupnál. Nagyon is tisztában volt ezzel, de egyszerű ténynek tekintette, amely nem ad okot a nagyképűségre. A modellkarrier, még ha olyan rövid életű is, mint annak idején az övé, egyvalamivel biztosan gazdagítja az embert: azzal a tudattal, hogy a szépségét független források is megerősítették. Valamint tisztán látja, hogy milyen ajtók nyílnak meg előtte a vonzó külsejéből adódóan, és milyen problémák fakadnak belőle.

Nikki nagyon jól végezte a munkáját, és többnyire élvezte is, mert Ned nemcsak harapós tudott lenni, hanem hihetetlenül nagyvonalú és figyelmes is. Időnként roppant bőkezűen megajándékozta őt a születésnapja vagy karácsony alkalmából, azzal a kísérő szöveggel, hogy „Bocs az elmúlt tizenkét havi seggfejségemért”. A kis dél-londoni, viktoriánus kori sorházban, ahol Nikki élt, tele volt a szekrénye a méregdrága bocsánatkérésekkel, amelyek hol Céline táska, hol Louis Vuitton csizma, hol Hermès karperec formáját öltötték. Ned ezenkívül vicces és karizmatikus is tudott lenni. Ontotta a sajátos, egyedi meglátásokat, és olyan dumája volt, hogy az emberek néha szó szerint könyörögtek neki, hogy álljon már le, mert megfulladnak a röhögéstől. Mindezt idővel Chloe is megtapasztalja majd, ha itt marad…

– Jaj, kis szívem, ne sírj! – mondta a lánynak Nikki. – Fantasztikus munkát végeztetek, hát nem látod? Gyönyörű lett ez a kastély!

Felnéztek az impozáns, korinthoszi oszlopokkal ékesített, tökéletesen szimmetrikus épületre, amelynek mézszínű kőfalán lilaakác hullt alá. Ned egy hete találta ki, hogy erősítsék a falra a kúszónövényt, és az iszonyúan költségigényes művelet szépen meg is valósult.

– Most pedig lélegezz mélyeket, és nyomás vissza a szalonba! – mondta a lánynak Nikki. – Esetleg kérj a pultosoktól egy idegnyugtató brandyt, de ne tűnj el hosszabb időre, mert Ned azt észreveszi, és nem fog örülni neki. Ő olyanokkal szeret dolgozni, akik nem mimózák, és értik a tréfát. Fáradtak és ingerlékenyek vagyunk mindannyian, úgyhogy ne vedd a szívedre! Ned mindig ilyen, ha egy új klub megnyitására készül.

Nikki szájából könnyedén, magától értetődően folytak a vigasztaló szavak, amelyeket a szokásos mentségekkel, kifogásokkal támogatott meg. De jól tudta, hogy a Chloera zúdított, unalomig ismert, lapos közhelyek nem egészen fedik a valóságot.

Érezte ugyanis, hogy Ned nem teljesen olyan, amilyen lenni szokott. Érezte, hogy most még kevésbé koncentrált a dühe, mint máskor, még kevésbé kiszámítható a kiváltó oka, és még szeszélyesebbek a viselkedésmintái, azaz még gyakoribbak a hirtelen robbanások és az éles fordulatok.

Lehet, hogy egyszerűen így jár, aki vesz egy szigetet?

Lehet, hogy Ned nem bírja a ránehezedő nyomást, és a mentális összeomlás szélén áll? Hiszen rengeteg pénzt emésztett fel a vételár is, meg a felújítás költsége is, és elég sokat csúszott a projekt. E-mailekkel bombázzák a pénzüket követelő kivitelezők és beszállítók, sőt, már ügyvédi felszólítások is jöttek, de Ned, a maximalista nem törődött velük. Öntötte tovább a pénzt Island Home-ba, hogy pont olyan legyen, amilyennek szerinte lennie kell.

Igen, lehet, hogy ez az oka mindennek…

Az viszont holtbiztos, gondolta Nikki, hogy Nednél valami nagyon nem stimmel, és kezd elszaladni vele a ló.