SZEKERES IBOLYA

EMBERSÉG!

ESSZÉK ÉS TÖRTÉNETEK

Könyv Guru

Budapest, 2024

Mi az ember lényege, mi teszi őt emberré? Sokan sokféleképpen közelítik meg ezt a kérdést. E kötet szerzője úgy gondolja, az embert egyfelől a szabadság teszi igazán emberré, az, hogy képes választani, dönteni, valamilyen célt kitűzni, értelmet adni az életének. Másfelől az a mód, ahogyan önmagához viszonyul és a többiekhez kapcsolódik, ami alapvetően meghatározza életminőségét.

Mit jelent emberségesnek lenni? Kedvességet, törődést és együttérzést jelent önmagunk és a szenvedők iránt, beleértve az állatokat is, és azt a törekvésünket, hogy enyhítsük, csökkentsük a szenvedést. Az emberség azért olyan fontos, mert emberi kapcsolatok rendszerében élünk, melyek pozitív vagy negatív hatása gyermekkorunktól életünk végéig formálja személyiségünket.

Lehetséges a huszonegyedik században emberségesnek maradni? Hiszen az ember újra és újra kénytelen szembesülni az embertelenséggel. A könyv elolvasása után döntsék el Önök!

EMBERSÉG!

Előszó

Miért olvassunk?

„Az előre megfontolt kegyetlenség megbocsáthatatlan”

„Úgy gondolom, hogy vannak feleségek és vannak szeretők”

Mit jelent az anyai szeretet?

Az étteremben

A legyőzhetetlen

A kerék

A büntetésről

A hétköznapok hőse 1.

A hétköznapok hőse 2.

A Nagy Professzor

Szavak – a skizofréniáról

Epilógus

A változás

Tokaplasztika

Az emberség már csak paradoxon?

Lenézés – emberség

Remény

Jegyzetek

ELŐSZÓ

A hibátlan, tökéletes emberkép, amit egy közösség követendő példaként elfogad, sok esetben maradandó károkat okozhat a gyermeki személyiségben. Hiszen hogyan is tudna minden egyes ember egyetlen idealizált emberképnek megfelelni, amikor mindenki eltérő képességekkel és adottságokkal születik egy bizonyos családba, korszakba, kultúrába, szocializációba, értékrendbe? Ezek a külső és belső tényezők fogják meghatározni élettapasztalatait, élettapasztalatainak értelmezései pedig felépítik és kialakítják azt a belső, szubjektív világot, amit emberi tudatnak nevezünk. Minden embert a tudata, vagyis szubjektív világa tesz egyedivé – gondolatai, érzései, képességei, tapasztalatainak értelmezése –, mert ez határozza meg azt a módot, ahogyan az ember a világot, a többieket és önmagát látja, értelmezi, végső soron pedig mindez létrehozza, megalkotja személyiségét.

Talán a leírtak elgondolkodtatják az olvasót, mivel úgy tűnik, mintha az emberi élet eleve elrendelt lenne, mintha nem létezne szabadság. Az ember kapcsolatok rendszerébe születik, hiszen csakis társadalomban létezhet, ezért hisszük azt, hogy személyiségét elsősorban a környezete határozza meg, és természetesen azok a képességek, amelyekkel születik.

De akkor mi is az ember lényege, mi teszi őt emberré? Sokan sokféleképpen közelítik meg ezt a kérdést. Én úgy gondolom, egyfelől az a szabadság teszi az embert igazán emberré, ami egyben felelőssé is teszi őt az életéért, hiszen képes választani, döntést hozni, valamilyen célt kitűzni, az életének valamilyen értelmet adni és változni. Másfelől az a mód – amely szintén az ő választása –, ahogyan a többiekhez és önmagához kapcsolódik, amely alapvetően meghatározza életének a minőségét.

Az emberség azért olyan fontos, mert az ember társadalomban, emberi kapcsolatok rendszerében él, melyek pozitív vagy negatív hatásai gyermekkorától kezdve élete végéig formálják személyiségét. Ráadásul egy gyermek védtelen, szüleinek és nevelőinek kiszolgáltatott.

Mit jelent emberségesnek lenni? Kedvességet, törődést és együttérzést fejezünk ki önmagunk és a szenvedők iránt, beleértve az állatokat is, és azt a törekvésünket, hogy enyhítsük, csökkentsük a szenvedést.

Lehetséges a huszonegyedik században emberségesnek maradni? Hiszen az ember újra és újra embertelenséget tapasztal meg. A könyv elolvasása után döntsék el Önök!

A kötet történeteinek és esszéinek többsége olyan emberi viszonyulások és hozzáállások bemutatására vállalkozott, melyek mintha nélkülöznék az emberséget. Az emberi kapcsolatok okozta negatív élethelyzeteket és nehézségeket a magyar és a világirodalom műveiből vett idézetek vagy tartalmi ismertetők teszik még szemléletesebbé és átélhetőbbé.

A Miért olvassunk? című esszé a tekintélyelvűség személyiségromboló és szenvedést okozó hatásáról szól, melyet mint mázsás terhet cipelünk magunkkal. Úgy tűnik, mintha gondolkodásmódunk és nárcizmusunk semmit sem változott volna Kosztolányi Dezső A kulcs című novellájának megírása óta.

„Az előre megfontolt kegyetlenség megbocsáthatatlan”, a szándékos kegyetlenséget mindenki elítéli, mégis hajlamosak vagyunk mások fölött az erkölcs nevében ítélkezni, a valódi bűnösöket pedig felmenteni, mert idegenkedünk a másságtól.

Az „Úgy gondolom, hogy vannak feleségek és vannak szeretők” című történet arra figyelmeztet bennünket, hogy sokszor sztereotípiákban gondolkodunk, és emberi kapcsolatainkban képesek vagyunk végtelenül közönyösek és kegyetlenek lenni. Az ilyen emberi viszonyulással azonban nemcsak a társadalmi diszkriminációt erősítjük, hanem közömbösségünket is a másik ember szenvedése iránt.

Kedves olvasó, bizonyára egyetértesz velem abban, hogy a gyermekkornak meghatározó, de nem kizárólagos szerepe van abban, hogy milyen emberré válunk. Hiszen sajnálatra méltó az olyan személy, aki tizenéves énjéhez van láncolva! A gyermekkor és a nevelés azonban tagadhatatlanul befolyásolja azt a viszonyt, amit az ember önmagával, a többiekkel és a világgal kialakít.

Négy történet és egy esszé foglalkozik a „mit jelent jó anyának lenni?” problémakörrel. A Mit jelent az anyai szeretet? a tekintélyelvű nevelést jellemző kényszerítésről és idealizmusról szól. Vajon a gyermeknevelésben minden esetben követendő a közösség által elfogadott, minden hibától mentes, tökéletes, gyermeki példakép? Mi történik akkor, amikor egy gyermek képtelen ennek az idealizált képnek és a szülő elvárásainak megfelelni?

Az étteremben című történet az emberi kapcsolatainkat jellemző megfelelési kényszert és az általa kiváltott negatív érzéseket és élettapasztalatokat állítja középpontba. A legyőzhetetlen az identitás nélküli élet kínlódását taglalja, A kerék pedig a hazugság, a feltétel nélküli szeretet és elfogadás hiányának a következményeiről szól. A büntetésről című esszé a fenyítés személyiségromboló hatására figyelmeztet, a gyermeki énkép sérülésére, holott annak, amit egy gyermek vagy felnőtt önmagáról gondol és hisz, komoly és sorsdöntő következményei vannak.

A hétköznapok hőse I. olyan generációs ellentétet állít középpontba, amely arra figyelmeztet, hogy a modern kor gyermeke úgy tűnik, mintha elveszítette volna a mindenség, a föld és az ember iránti tiszteletét és alázatát.

A hétköznapok hőse II. a halál nyomasztó témáját érinti. Hogyan tudunk emberségesen viszonyulni a beteghez? Fel lehet-e oldani szívet-lelket dermesztő félelem érzését, melyet a nemlét gondolata okoz, és felkészíteni a beteget a hosszú évek szenvedései után következő végső nyugalomra?

A Nagy Professzor története Dosztojevszkij nagy inkvizítorához kapcsolódva a nagyság és a szabadság jelentésének kérdéskörével foglalkozik, történetek segítségével próbál a két fogalomnak az emberi kapcsolatrendszerben elfogadható értelmet adni.

A Szavak – a skizofréniáról és az Epilógus című írás a skizofrén tudatállapot kialakulásában meghatározó szerepet tulajdonít az egyén emberi kapcsolatainak, énképének, különösen annak, ahogyan önmagához viszonyul, továbbá valóságértelmezésének és érzelmeinek, elsősorban félelmének.

A változás az Agymanók című animációs filmet elemzi, a Tokaplasztika pedig az öregedés szorongást okozó tapasztalatának és elfogadásának bizarr története. Mindkettő az emberi életben folyamatosan jelen lévő változásról és annak lélektani hatásairól szól.

Az emberség már csak paradoxon? című esszé Miguel de Unamuno Don Quijote értelmezésének azt a végkövetkeztetését próbálja megcáfolni, amely szerint a modern világban megjelenő humanitás „már csak a paradoxon és abszurd peremvidékeire száműzve teng tovább”. Vajon valóban képtelenség emberségesnek lenni?

A Lenézés – emberség című írás ezt a két, az emberi kapcsolatokat jellemző ellentétes viszonyulást, valamint ennek a személyiségre gyakorolt hatását elemzi. Végül a Remény című esszé azt mutatja meg, hogy bármilyen hátrány ellenére is képes az egyén változni és önmagához, valamint a másikhoz is együttérzéssel kapcsolódni.

Az ember képessége az együttérzésre és a szeretetre sohasem veszik el, hiszen ezek az ember alapvető tulajdonságai, melyek gyakorlása mindig az egyes ember választása és felelőssége.

A valóság bármely területén – beleértve az embert is – akkor törnek felszínre az életellenes erők, amikor felborul az egyensúly, és amikor az emberből kiveszik, eltűnik az együttérzés képessége.

MIÉRT OLVASSUNK?

Olvasás – önmegértés?

Egy vitaműsorban elhangzó megjegyzés elgondolkodtatott az iskolákban folyó irodalomoktatás minőségéről. Ez a meghatározás hangzott el az irodalomtanítás céljáról: „Az irodalomtanításnak nem arról kellene szólnia, hogy megértsük egy író vagy költő érzés- és gondolatvilágát, hanem arról, hogy mit jelent számomra egy alkotás, milyen érzéseket és gondolatokat vált ki belőlem az a bizonyos mű.”

Az olvasás ne kényszer legyen többé, hanem egy csatorna, amely arra szolgál, hogy megértsük önmagunkat és a világot, amelyben élünk. Hiszen akkor tetszik igazán egy műalkotás, ha valamilyen módon rólam szól: a problémáimról, az érzés- és gondolatvilágomról, mivel csakis így élhetem át igazán azt az érzést, hogy mit jelent embernek lenni.

Richard Rorty, huszadik századi amerikai filozófus is egyetért abban, hogy a könyvek az ember önmegismerését, önkiteljesedését szolgálják. Vannak könyvek, amelyek olyan társadalmi gyakorlatokra irányítják a figyelmet, melyek az embereknek szenvedést okoznak. A könyvek egy másik csoportja segít felismerni egyéni gondolkodásmódunk másokra gyakorolt hatását. Azt mutatják meg, hogyan válunk kegyetlenné emberi kapcsolatainkban, amikor például személyes megszállottságaink vakká tesznek bennünket azokkal a szenvedésekkel és megaláztatásokkal szemben, melyeket másoknak okozunk.[1]

Minden történet és szöveg egy meghatározott kulturális és történelmi miliőben keletkezik, és ennek a közegnek a megismerése és elemzése szükséges ahhoz, hogy megértsük magát a szöveget. A szöveg ugyanis mindig szerves része annak a korszaknak, amelyben keletkezik. Ugyanakkor nemcsak az író, de az olvasó is egy közösséghez tartozik, amely hatással van értékrendjére, gondolkodására, és befolyásolja a szöveg megértését. Tehát nemcsak a szöveg hat az olvasóra, hanem az olvasó is hat a szövegre azáltal, ahogyan azt az olvasó értelmezi, és ahogyan azt a saját kora hagyományaiba beilleszti. Egy műalkotás a különböző emberekben eltérő érzéseket és gondolatokat ébreszthet, mert mindenki más és más nézőpontból értelmezi az élet dolgait és a saját tapasztalatait.

Nekem a magyar írók közül Kosztolányi Dezső regényei és elbeszélései segítettek sokat az önmegismerés és az önmegértés folyamatában. Mint az emberi lélek nagy ismerője, történeteinek mélysége és lélekábrázolásának finomsága és hitelessége lehetővé tette számomra, hogy felismerjem azokat a problémáimat, melyek sokáig akadályt jelentettek és megnehezítették mindennapjaimat.

A kulcs című novellája az életünket mételyező tekintélyelvűség problémakörét állítja középpontba. Ezzel a negatív érzéseket kiváltó, az emberi kapcsolatokat jellemző alá-fölé rendeltségi viszonnyal, melyben az alárendelt személy eltárgyiasul, pontosabban mindig kevesebbnek tapasztalja meg magát, mint a másik fél, már gyermekkorunkban szembesülünk.

A történet főhőse a tizenegy éves másodikos gimnazista, Takács István. Pistit az édesanyja az apja hivatalába küldte, mert az ott dolgozó édesapja véletlenül magával vitte a kamrakulcsot.

Megérkezve a munkahelyre a kisfiú egy kicsit furcsállta, hogy az apja irodája valahogyan egészen máshol van, mint amit a hivatali munkájáról hallva Pisti elképzelt. Egy eldugott helyen találta meg, és az íróasztala is mintha sokkal kisebb lett volna, mint ahogyan azt az édesapja történetei alapján elképzelte.

A kisfiú érkezése az apát észrevehetően zavarba hozta. Idegesen forgatta ki a zsebeit, hogy előkerítse a kulcsot, miközben a munkatársai előtt egyfolytában leckéztette a fiát. Éppen akkor, amikor az apa nadrágzsebéből kiesett a kamrakulcs, lépett be az irodába az „incifinci” úr, a főnök. Pisti apja hajbókolva, engedelmesen és olvadozva a megtiszteltetéstől, rohant az iktatóba, hogy kikeressen két iratot főnöke számára. Az apa távollétében az „incifinci” úr beszédbe elegyedett a szobában rekedt kisfiúval, aki a főnök érkezésekor már nem tudta elhagyni az irodát, így az apja íróasztala melletti könyvhalomra telepedett le.

A főnöknek megtetszett a kedves és értelmes gyermek, aki nem ijedt meg, sőt feszesen ki is húzta magát. Az iratokkal visszaérkező apának a főnök mosolyogva dicsérte a kisfiút. Ezután furcsa módon, a kezdeti szidalmazás után, az apja is hangnemet váltott, és Pistukámnak nevezve ő is elkezdte dicsérni Pistit. A kisfiú nem értette és zavarában fülig vörösödött, hiszen apja sohasem hívta őt így.

„A kapus megállította.

– Mi az, kisfiú, te sírsz? Ki bántott téged? – vallatta.

– Senki – szipogta, és az utcára szaladt.

A sarkon megtörölte könnyektől csorgó arcát. Aztán szaladt-szaladt, a kulccsal a kezében hazáig.”

A novella elolvasása után elárasztottak az érzelmek. Sajnáltam Pistit, hiszen szembesülve a felnőttek hierarchikus világával, elvesztette azt az idealizált képet az édesapjáról, amely addig a napig meghatározta életét, és a gondtalan gyermekkor biztonságot adó világát biztosította számára.

Az akkor és ott megtapasztalt hivatali rendszerben az apa többé már nem hasonlított a mesék és a filmek hőseihez, nem birtokolta azok felemelő tulajdonságait. Egy mindennapi kishivatalnokká változott, olyanná, aki hajbókol, engedelmes és olvadozik a megtiszteltetéstől, amikor a főnöke, az incifinci úr megkéri egy feladat elvégzésére.

Vajon az apa észrevette fiában ennek a hivatalban tett látogatásnak a negatív lenyomatát? Vajon ez után a nap után hiteles tudott maradni a fia előtt abban az apaszerepben, amit a hivatali munkájáról szóló korábbi történetei kialakítottak Pistiben? Vagy továbbra is ragaszkodott kapcsolatukban ahhoz a hierarchikus rendhez, amelyben ő az a parancsot osztogató „incifinci úr”, akinek a gyermek feltétlen engedelmességgel tartozik.

Vajon ez az alá-fölé rendeltségi, léleknyomorító hierarchikus viszony még a huszonegyedik században is meghatározza emberi kapcsolatainkat, tovább örökítve egy ellentétpárokon alapuló, fekete-fehér gondolkodásmódot és szemléletet?

Az ember csak akkor érzi magát biztonságban, amikor olyan ellentétpárokban gondolkodik, mint jó-rossz, bátor-gyáva, rabszolga-mester, hős-gonosz, melyek csupán a társadalmi hierarchia alá-fölé rendeltségi viszonyát tükrözik? Miért nem lehet megszabadulni ettől, a személyiséget kora gyermekkortól negatívan befolyásoló hatalmi dinamikától? Ez a gondolkodásmód, még ha segíthet is az embernek felülkerekedni bizonytalanságérzésén, alkalmatlan arra, hogy kielégítően visszatükrözze és leírja a valóságot, hiszen nem létezik önmagában jó vagy rossz, mivel ezek az elvont fogalompárok minden embernek mást jelentenek.

Miért nem tudjuk elfogadni és megbocsájtani magunknak azt, hogy nem vagyunk tökéletesek? A novellában szereplő apának nem is kellene hibátlannak lennie, hiszen ő is csak egy ember, ugyanolyan, mint amilyenek mi magunk is vagyunk. Akkor miért nem tud otthon is és az irodában is ugyanaz az ember maradni?

Miért okozunk magunknak neurózist, negatív érzelmeket, félelmet, szorongást, szégyenérzetet, önvádat, önutálatot azzal, hogy önmagunknak is hazudunk arról, hogy kik is vagyunk valójában, ugyanúgy, ahogyan az apa a novellában? Hiszen ő is csak otthon tud „főnök” lenni, a munkahelyén pedig csak egy hajbókoló beosztott.

A hazugság, az elfojtás az, ami igazából megnyomorítja az egyén életét, mert közben az embernek nincs bátorsága szembenézni önmagával, sem kimondani azt, amit érez. Fél, hogy sebezhetővé és kiszolgáltatottá válik, pedig éppen az ellenkezője történne. Azáltal, hogy kimondom a „rettenetest”, a számomra negatívat önmagamról, abban a pillanatban szabad leszek, és többé már nem félek mások véleményétől.

Az elfojtás, a hazugság magunknak logikus magyarázatot adhat a nárcizmus jelenségére is. Gondoljuk csak el, mennyi hazugságába kerülhet egy nárcisztikus személynek fenntartani önnön tökéletességének látszatát! Mennyire romboló annak a tökéletes személyiségnek a képe, az a minden hibától mentes idealizált kép, amit egy közösség követendő példaként elfogad. Gondoljuk csak el, mi mindennek kell megfelelni ahhoz, hogy a mai világban elmondhassuk magunkról, hogy tökéletesek vagyunk! És ha nem vagyunk tökéletesek, ha nem felelünk meg az elvárásoknak, akkor már csakis rosszak lehetünk?

Nem csoda, hogy az emberben az ilyen gondolkodásmód és idealizmus kétségkívül egyoldalú pozitív vagy negatív önértékelés kialakulásához vezet, ami viszont kizárja a létfontosságú érzelmi önszabályozás és egyensúly kialakulását. Hiszen vagy túlzott önszeretet, fontosságtudat jellemzi a személyt, vagy pedig ennek éppen az ellenkezője, olyan önmegtapasztalás, amelyben az egyén önmagát teljesen rossznak, értéktelennek ítéli meg, pedig az egészséges lelki élet egyik nélkülözhetetlen alapfeltétele az érzelmi egyensúly megléte.

Tehát a tökéletesség ideája akadályozza az önelfogadást, az egészséges érzelmi önszabályozás és énkép kialakulását. Az egyén képtelen negatív élettapasztalataival szembenézni vagy negatív személyiségjegyeit megismerni és elfogadni, ehelyett inkább úgy dönt, hogy érdemesebb elfojtani azokat, hiszen a közösség is, amelyben él, ezt várja el tőle.

Mennyire romboló lehet a gyermek személyiségére az a mindenki által elfogadott elvárás, hogy legyen jó tanuló és engedelmes. Mert mi történik akkor, ha ezeknek egy gyermek nem tud megfelelni? Rossz tanulót és egy elkeseredett gyermeket formálunk belőle. Hiszen nem vesszük figyelembe egyedi képességeit, tulajdonságait, és azt várjuk el, hogy tökéletes legyen!

Elfeledkezünk arról a fontos, ám egyszerű tényről, hogy minden ember egyedi, különböző képességekkel, és más-más családba, környezetbe, kultúrába születik. Nem létezik egy mindenki fölött álló ideális, tökéletes gyermeki kép, amit minden anyának és oktatási intézménynek a gyermeknevelésben egyöntetűen követnie kell.

Vajon változott-e a felnőtté válás folyamata, vagy a kamasz gondolkodásmódja 1936 óta, vagy még mindig a tökéletesség mítoszát kergetjük? Vajon még mindig mély szégyenérzetet érzünk önmagunk vagy szüleink negatív megtapasztalása miatt, és továbbra is inkább hazudunk, hogy meg tudjunk felelni egy idealizált képnek, mint hogy kimondjuk azt, amit igazán érzünk?

Úgy gondolom, a novella egy olyan társadalmi elvárást állít középpontba, amely csak egy igazságot ismer el: a tökéletes megfelelést. Ez a megfelelési kényszer természetesen gyengeségeink tagadásához vezet, és belénk kódolja a személyiségünket romboló szégyenérzetet.

Idealizmusunkat és a tekintélyelvűséget, mint mázsás súlyt cipeljük magunkkal nemzedékeken át, átörökítve utódainknak, akik hozzánk hasonlóan egy stresszhelyzetben inkább összetörnek ahelyett, hogy rugalmasan alkalmazkodnának.

Elődeink „tökéletesség-szindrómájától” képtelenek vagyunk szabadulni. Vajon egy igazság létezik csupán? Hiszen nincs két egyforma ember sem.

„AZ ELŐRE MEGFONTOLT KEGYETLENSÉG MEGBOCSÁTHATATLAN”[2]

Tennessee Williams drámája, A vágy villamosa a huszadik század egyik legtöbbet színpadon előadott darabja. A Williams legsikeresebb darabjait rendező Elia Kazan szerint minden, ami az író életében történt, megtalálható a darabjaiban is, és minden, ami benne van a darabjaiban, megtalálható az életében is. Ezért, hogy megértsük A vágy villamosát és annak erkölcsi mondanivalóját, meg kell ismernünk alkotója hátterét is.

Az író életét számos probléma terhelte. Gyermekkorában torokgyíkot kapott, és két évbe telt, amíg újra megtanult járni. Nővére, Rose, akit a legközelebb érzett magához, skizofréniában szenvedett, és mivel állapota egyre romlott, családja, de legfőképp édesanyjuk beleegyezett, hogy lányán lobotómiát (az agyi lebeny roncsolása, lemetszése) végezzenek, amiről azóta már beigazolódott, hogy mennyire embertelen, visszafordíthatatlanul végzetes és barbár műtéti beavatkozás. Az operáció tragikus eredményeként Rose is, mint a többi lobotómián átesett személy, örökre cselekvésképtelenné vált. Vajon egy nap majd a pszichiátriában használt gyógyszerekről is beigazolódik személyiségromboló hatásuk?

Williams attól rettegett, hogy egy napon ugyanúgy, mint a nővére, ő is megőrül. Félelmét a megőrüléstől még tetézte homoszexualitása is, amely valószínűleg hozzájárult túlérzékenységének, majd később alkoholizmusának, gyógyszerfüggőségének és depressziójának kialakulásához.

Darabjaiban olyan témákat tárt fel és járt körül, melyek az emberi létezés gyötrelmeiről – függőségről, őrületről, homoszexualitásról – szóltak, és úgy tűnt, hogy ezekről senki más nem akart beszélni. Egyrészt ezek voltak Williams élettapasztalatai, melyek személyiségét alakították, másrészt mint túlérzékeny művész, az emberi jellem és emberi kapcsolatok ellentmondásos szövevényét csakis a saját maga értelmezésében és látásmódján keresztül tudta bemutatni. Talán azt akarta, hogy megértsék és elfogadják őt, hiszen a másság is csak egy az emberi létezés sokszínű megnyilvánulási formái közül.

Rollo May szerint a művész szükségszerűen neurotikus, és így olyan dolgokat is képes a valóságból érzékelni és megtapasztalni, az emberi létezés olyan rétegeit is képes megérteni és megláttatni, amelyre a többi ember talán képtelen.

Az alábbi sorok írása nyomasztó érzéseket keltett bennem. Nemcsak Blanche voltam, hanem maga az író is gyötrelmeivel, űzöttségével, mély, feloldhatatlan magányával és boldogtalanságával, aki nagy valószínűséggel szintén megtapasztalhatta az előre megfontolt kegyetlenség irracionalitását.

Feltárult előttem Williams szubjektív világa és megrettentett szenvedésének mélysége. Ugyanakkor felemelő érzés is volt átélni művének őszinteségét és mélységes humanizmusát, amit a „vesztesek” és a szenvedők iránt érzett.

Ez az őszinteség és mélységes humanizmus az, amely alátámaszthatja és megmagyarázhatja műveinek, így A vágy villamosának (1947) is a hatását és a sikerét. A dráma szereplőit saját családtagjai jellemvonásait felhasználva formálta. A vágy villamosa hősnőjét, Blanche DuBois-t testvére, Rose után mintázta, de egyes irodalmárok úgy vélik, Blanche-ban Williams számos jellemvonása is megtalálható. Azt beszélték, hogy amikor a darabot írta, úgy érezte, rövidesen meghal, és ez a mű lesz a hattyúdala.

A történet New Orleansban, az úgynevezett francia negyedben (French Quarter) játszódik. A tragédiát az özvegyen maradt Blanche DuBois vezeti be, aki egy bőrönddel jelenik meg húgánál, Stellánál, utolsó lehetőségként, hogy menedéket és megnyugvást leljen. Munkásosztálybeli sógora, Stanley Kowalski viselkedése azonban Blanche törékeny idegrendszerének összeroppanásához vezet, és New Orleans-i látogatása az elmegyógyintézetben ér véget.

Már a történet kezdetén érezni, hogy valami tragikus van kibontakozóban. A főszereplő, Blanche érkezését New Orleansba a húgáékhoz baljós előjelek kísérik. Hogy eljusson hozzájuk, egy olyan villamosra száll fel, melynek Vágy a neve, azután átszáll egy másikra, amelyet Temetőnek hívnak, majd hat megálló után leszáll az Elysiumi mezőknél, abban az utcában, ahol a húgáék laknak. Blanche megjelenése választékos és finom, egészen más, mint a környezet, ahová megérkezett.

„Bizonytalan magatartása, fehér ruhája valahogyan molypillére emlékeztet.”[3]

A ház egyik lakója, Eunice engedi be őt a lakásba, mivel húga és annak férje nem tartózkodnak otthon, tekézni mentek. Blanche bizonytalansága a dráma kezdetétől fogva sötét felhőként lebeg, félelemmel és szorongással árnyékolva be a helyet, ahová megérkezett. Nem bízik sem önmagában, sem a jövőben, sem abban, hogy lehet még boldog, csak a jövőtől való rettegését érezzük. Alkoholra van szüksége ahhoz, hogy uralkodni tudjon félelmén.