részlet

jelenkor

Fordította
Tomcsányi Zsuzsanna

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Javier Marías: Tomás Nevinson
Alfaguara, 2021

Copyright © 2021 Javier Marías
c/o Casanovas & Lynch Literary Agency, S.L.
© 2021 Penguin Random House Grupo Editorial
Hungarian translation © 2023 Tomcsányi Zsuzsanna
Magyar kiadás © 2023 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Fotó © Pere Tordera / Ediciones El País, S.L., 1992
Borítóterv © Oláh Gábor
Borítófotó © alexkoral/Shutterstock

ISBN 978 963 518 173 5

Felelős kiadó Nagy Boglárka
Felelős szerkesztő Greskovits Endre
A szöveget gondozta Török Tünde
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Carme López Mercadernek,

aki távol vagy közel, karanténban vagy sem,

jó kedvvel vagy rosszabbal

– ő mindig jobb kedvvel, mint én –,

mosolyogva kitartott mellettem

ennek a könyvnek az elejétől a végéig

I

Régimódi neveltetésem folytán meg sem fordult a fejemben, hogy egy nap arra utasítanak, öljek meg egy nőt. A nőket nem fogdossuk, nem verjük, tettlegesen nem bántalmazzuk, és igyekszünk a szóbeli sértést is a lehető legjobban kerülni, bár ez utóbbit ők nem viszonozzák. Mi több, inkább védelmezni és tisztelni kell őket, előre kell őket engedni, kímélni és segíteni kell őket, ha gyereket hordanak a szívük alatt, a karjukon vagy a babakocsiban, át kell adni nekik az ülőhelyet a buszon és a metrón, de még az utcán járva is vigyázni kell rájuk, nehogy baj érje őket a forgalomban vagy régebben az ablakon kihajított tárgyak miatt, s ha a hajó viharba kerül, és elsüllyedéssel fenyeget, a mentőcsónakokat fenn kell tartani a nőknek és a gyerekeiknek (ők szorosabban tartoznak hozzájuk, mint a férjük), legalábbis nekik kell először beszállniuk. A tömeges kivégzésekkor néha megkegyelmeznek nekik, és kiállítják őket a sorból; elveszik a férjüket, az apjukat, a fivéreiket, a felnőtt, sőt a kamasz fiaikat is, de őket engedik tovább élni a fájdalomtól félőrülten, és ezek a szenvedő, de élő kísértetek az elveszett világuk emlékéhez láncolva morzsolják az éveiket és öregszenek meg. Ők az emlékek kényszerű őrzői, csupán ők maradnak meg, amikor úgy tűnik, hogy senki sem marad, ők az egyetlenek, akik elmondják, mi történt.

Nos, nekem gyerekkoromban mindezt megtanították, de az régen volt, és nem is mindig feltétlenül így. Régen volt, és inkább csak elméletben, mint gyakorlatban. Végül is 1793-ban Franciaországban a királynét is lenyakazták, és a korábban boszorkánysággal vádolt nőket meg Jeanne d’Arcot is máglyára küldték, hogy csak néhány közismert példát említsek.

Természetesen mindig is öltek nőket, de azért nem volt szokásos, és sokszor az elkövetőknek nehezükre is esett; nem tudni, hogy Boleyn Anna azért részesült-e a kard kiváltságában a durva és kíméletlen bárd vagy a máglya helyett, mert nő vagy mert királyné volt, mert fiatal vagy mert szép volt, legalábbis a kor ízlése és a beszámolók szerint, márpedig a beszámolók sosem megbízhatóak, még a közvetlen tanúkéi sem, akik homályosan látnak vagy hallanak, tévednek vagy hazudnak. A kivégzéséről készült metszeteken térdelve ábrázolják, mintha imádkozna, egyenes derékkal, felemelt fejjel; ha bárddal fejezték volna le, az állát vagy az arcát a tőkére kellett volna hajtania, jóval megalázóbb és kényelmetlenebb helyzetben, már-már a földön hasalva, leginkább az ülepét mutatva azok felé, akik mögötte álltak. Különös módon valakinek gondja volt arra, hogy földi élete utolsó pillanatait kényelmesen és méltón tölthesse, de még arra is, hogy kellő bájjal és illendően, pedig az ilyesmi igazán nem számíthat annak, aki pillanatokon belül meghal, és letűnik a színről, amikor két darabban elföldelik. Ezeken a képeken látható a calais-i „pallos” is, ahogy a dokumentumokban nevezik, hogy megkülönböztessék a közönséges hóhéroktól – kifejezetten erre az alkalomra hívták el a szakma mesterét, talán magának a királynénak a kérésére –, és mindig Anna mögött, számára láthatatlanul, sosem előtte, mintha megegyeztek volna abban, vagy ő döntött volna úgy, hogy az asszonynak ne kelljen látnia a közelgő csapást, a sújtásra emelt, nehéz fegyvert, amely azonban villámgyorsan és megállíthatatlanul szeli a levegőt, akár egy éles füttyszó vagy egy erős széllökés (néhány képen Anna szeme be van kötve, de a nagy részükön nincs); hogy ne tudja, melyik pillanatban válik el a testétől a feje az egyetlen, tökéletes suhintás nyomán, és hull a vérpadra arccal felfelé vagy lefelé, oldalt, álló helyzetben vagy a feje tetején landolva, ki tudja, ő pedig végképp nem tudta meg soha; hogy a mozdulat váratlanul érje, ha egyáltalán érheti meglepetés azt, aki tudja, miért térdel ott kabát nélkül reggel nyolckor, egy még hűvös, májusi angol napon. Éppen azért térdel, hogy megkönnyítse a hóhér dolgát, hogy az a hírnevéhez illően remekelhessen: végül is volt olyan szíves, és átkelt a Csatornán, hogy felajánlja a szolgálatait, és talán nem volt különösebben magas. Boleyn Anna minden jel szerint közölte, hogy amilyen kecses a nyaka, elég lesz a kard. Bizonyára többször is átfogta, hogy bebizonyítsa.

Akárhogy is, figyelmesebben bántak vele, mint két és fél évszázaddal később Mária Antóniával, akit úgy hírlik, kíméletlenebbül kezeltek októberben, mint a férjét, XVI. Lajost januárban; a király mintegy kilenc hónappal a felesége előtt ment a guillotine alá. A forradalmároknak nem számított, hogy nő, vagy talán a gyengébbik nem megkülönböztetését önmagában is ellenforradalminak tartották. A De Busne nevű hadnagyot, aki korábban, a fogva tartása alatt némi tiszteletet mutatott iránta, letartóztatták, és nyomban felváltották egy gorombább őrrel. A királynak csak a kezét kötötték hátra, amikor a vesztőhelyre ért; odáig zárt hintón vitték, azt hiszem, a párizsi polgármesterén, és megválaszthatta a papot, aki elkísérte (egy fel nem esküdöttet választott, aki nem esküdött hűséget az alkotmánynak és az új rendnek, amely naponta változott, és amely elítélte). Osztrák özvegyének azonban már akkor megkötözték a kezét, amikor elindult az utolsó útjára, amelyet szekéren kellett megtennie, jobban kitéve a csőcselék gyűlöletet sugárzó pillantásainak és mocskolódásának; neki csak egy felesküdött pap szolgálatait ajánlották fel, amit udvariasan visszautasított. A krónikák tanúsága szerint az utolsó pillanatokban olyan kulturáltan viselkedett, ahogy az uralkodása során sohasem: ahogy fürgén felment a vérpad lépcsőjén, megbotlott, és rálépett a hóhér lábára, akitől nyomban elnézést is kért, pedig sosem volt szokása (Excusez-moi, Monsieur, mondta).

A guillotine-os kivégzést kötelező megszégyenítő mozzanatok előzték meg: az elítéltnek nemcsak a kezét kötötték hátra, hanem a vérpadra érve a karját is szorosan a felsőtestéhez kötözték, mintha máris halotti lepelbe burkolták volna; így, mereven, sután, szinte megbénítva és magatehetetlenül két segédnek kellett felemelnie, mint egy bálát (vagy mint később azokat a törpéket, akiket a cirkuszban ágyúból lőttek ki), és arccal lefelé, vízszintesen fekve előretolnia, amíg a nyaka beilleszkedett a megfelelő vájatba. Ebben Mária Antónia is pontosan azt kapta, amit a férje: a végső pillanatban egyformán tárggyá változtak, málha vagy gyapotbála módjára bántak velük, vagy úgy, mint egy régi tengeralattjáró torpedójával, egy batyuval, akinek a feje kilátszik, mielőtt elgurul kiszámíthatatlan módon, előre nem látható irányba, amíg valaki meg nem állítja, és a hajánál fogva fel nem mutatja a sokaságnak. Az viszont senkivel sem történt meg, ami egy ámuló francia bíboros szerint Szent Dénessel, aki Valerianus római császár keresztényüldözése idején, a lefejezése és a mártírhalála után a fejével a hóna alatt a Montmartre-tól a temetkezési helyéig sétált (nagyban megkönnyítve a halottszállítók dolgát), ahol később apátságot vagy templomot emeltek a tiszteletére: a távolság kilenc kilométer. A csoda láttán a bíborosnak saját bevallása szerint a szava is elakadt, ám valójában inkább ékesszólásra fakadt olyannyira, hogy az egyik őt hallgató elmés hölgy ezzel a megjegyzéssel szakította félbe, mintegy leminősítve a rendkívüli tettet: „Ugyan már, uram! Ebben a helyzetben csak az első lépés nehéz.”

Csak az első lépés nehéz. Lehet, hogy ez mindenre elmondható, vagy legalább azoknak az erőfeszítéseknek a többségére, amelyeket nem szívesen, viszolyogva vagy fenntartásokkal teszünk, és nagyon keveset teszünk minden fenntartás nélkül, szinte mindig van valami, ami arra késztet bennünket, hogy ne cselekedjünk, ne tegyünk meg egy lépést, ne menjünk el otthonról és ne mozduljunk, ne szóljunk senkihez, és kerüljük, hogy mások megszólítsanak, ránk nézzenek, mondjanak valamit. Olykor úgy érzem, hogy az egész életünk nem más – még az igyekvő és nyughatatlan, türelmetlen és telhetetlen lelkeké is, akik szeretnének beavatkozni a világ folyásába, vagy uralni akarják –, mint az a hosszú, elodázott vágyakozás, hogy újra észrevétlenek lehessünk, mint amikor még meg sem születtünk, láthatatlanul, meleget sem sugározva, hangtalanul; hallgatni, nem mozdulni, visszapergetni, ami megtörtént, meg nem történtté tenni, amit megtettünk, és ami sosem tehető meg nem történtté, de legalább elfelejteni, ha szerencsénk van, és senki sem meséli el; eltüntetni minden nyomot, ami a múltunkat tanúsítja, sőt sajnos egy ideig a jelenünket és a jövőnket is. De arra sem vagyunk képesek, hogy megpróbáljuk valóra váltani ezt a vágyat, amit még csak be sem ismerünk, vagy talán csak azok a nagyon bátor és erős, már-már embertelen lelkek képesek rá, akik öngyilkosok lesznek, akik kivonulnak, akik búcsú nélkül eltűnnek, akik valóban elrejtőznek, vagyis akik valóban azt akarják, hogy sose találjanak rájuk; az anakoréták és a hajdani remeték, azok, akik levetik a személyazonosságukat („már nem az vagyok, aki voltam”), és újat öltenek magukra, amelyhez habozás nélkül idomulnak („ne hidd, hogy ismersz, te ütődött”). A dezertőrök, a száműzöttek, a csalók és az amnéziások, akik valóban nem emlékeznek, kik voltak, és meggyőzik magukat, hogy azok, akik gyerekkorukban vagy akár fiatalkorukban nem voltak, még kevésbé a születésükkor. Azok, akik nem térnek vissza.

Alegnehezebb ölni; olyan közhely ez, amelyet főleg azok hangoztatnak, akik sosem öltek. Mondogatják, mert el sem tudják képzelni magukat pisztollyal vagy tőrrel a kezükben, fojtogatásra szánt kötéllel vagy bozótvágó késsel, a bűncselekményhez többnyire idő kell, és ha test test ellen történik, akkor fizikai erő is, ráadásul veszéllyel is járhat (hiszen dulakodás közben elvehetik tőlünk a fegyvert, és végül mi húzhatjuk a rövidebbet). De az emberek már régen megszokták a távcsöves puskák látványát a filmekben, amelyeknek csak a ravaszát kell meghúzni, és az magától célba talál, azzal kész is, tiszta, steril munka igen csekély kockázattal, és ma már olyat is látni, hogy valaki elindít egy drónt sok ezer kilométerre a célponttól, és kiolt egy életet vagy akár többet is, de mintha csak egy regényben olvasná, vagy csak elképzelné, mintha csupán videójátékot játszana (az eredményt egy képernyőn látja), vagy a maradibbaknak, mintha a nagy acélgolyóval találná el az ellenfelet a flipperben. Itt aztán végképp nincs semmi kockázat, sem vér, ami ránk fröccsenhet.

Alighanem azért is nehéz, mert visszafordíthatatlan, végleges hatású tett: ölni azt jelenti, hogy az áldozat nem létezik többé, nem származik belőle immár semmi, nem töpreng ötleteken, és nem magyaráz meg semmit, nem tudja többé helyesbíteni vagy kijavítani magát, és nem tudja jóvátenni a kárt, amit okozott, de meg sem lehet már győzni; soha többé nem beszél és nem cselekszik, már senki sem számolhat vele, nem is lélegzik és nem is lát; immár ártalmatlan, de egyben teljesen hasznavehetetlen is: akár egy elromlott háztartási gép, amely csak útban van, hulladék, amit kerülgetni kell, és meg kell szabadulni tőle. Az emberek többsége túlságosan drasztikusnak, túlzottnak tartja, és úgy gondolja, hogy mindenki számára van megváltás, a szívük mélyén hiszik, hogy mindannyian meg tudunk változni, és meg lehet nekünk bocsátani, és hogy egy-egy ember által okozott nyűg is megszűnhet anélkül, hogy gyilkossághoz kellene folyamodni. Ráadásul az embertársainkat elvontan szánjuk is, hogy is vehetném el bárkinek az életét. A szánalom azonban a konkrétummal szemben erejét veszti, ha éppen teljesen el nem illan, olykor egy szempillantás alatt. Ha ugyan már csírájában el nem fojtjuk.

Emlékszem Fritz Lang egy régi filmjére, amelyet 1941-ben, a világháború idején forgatott, még azelőtt, hogy az Egyesült Államok belépett volna, és amikor még lehetetlennek tűnt, hogy Anglia egyedül felveheti a harcot azzal a Németországgal, amely Európa többi részét már meghódította, vagy ténylegesen irányítása alá vonta. A film azzal kezdődött, hogy egy vadász külsejű férfi, akit Walter Pidgeon alakított, kalapban, bricsesznadrágban, lábszárvédőben, távcsöves puskával a kezében felmegy egy magaslatra, dombra vagy meredélyre egy erdős bajor vidéken. 1939. július 29. van, mindössze harminchat nap van hátra a világháború kitöréséig, a helyszín pedig Berchtesgaden, ahol Hitlernek villája volt, amelybe gyakran vonult vissza még a háború közepén is, és ami ilyenkor Németország legszigorúbban őrzött helye volt. A vadász észrevesz valamit a szakadék túloldalán – olyan ez, mint egy erődítményt védő várárok –, lehasal a bozótosban, és a szeméhez illeszti a látcsövét. A látvány nyomán meglepetés és izgalom ül ki az arcára, előveszi a vadászmellénye zsebéből a puska távcsövét, felszereli, és beállítja ötszázötven yardra, valamivel több mint ötszáz méterre. Amit lát, az maga a Führer a teraszon, ahogy fel-alá sétálva beszélget az egyik beosztottjával, egy magas rangú Gestapo-tiszttel, akinek a furcsa, félig angol nevére is emlékszem, Quive-Smithnek hívták, és George Sanders játszotta monoklival, fehér mellényben, fekete nadrágban, ahhoz hasonló egyenruhában, amilyet még a hetvenes években is hordtak Franco bíróságának falangista ügyvédei, akik mindvégig követték a náci stílust.

Az első pillanatban Quive-Smith takarja Hitlert, és a vadász nem tudja célba venni; idegesen törölgeti a verítéket a homlokáról. De a tiszt kisvártatva elmegy, és a nagyobb gonosztevő magára marad. Most már ott van a célkeresztben, el lehet találni. A vadász a ravaszra illeszti az ujját, és némi habozás után meghúzza. De dörrenés helyett csak egy kattanás hallatszik, a puska nem volt megtöltve. Walter Pidgeon elneveti magát, és a kezét kalapja karimájához emelve búcsút int. A néző látja, hogy a közelben járőrözik egy fegyveres katona, aki még nem vette észre a rejtőzködő vadászt.

Nem tudom, hogyan folytatódik a film alapjául szolgáló regény, de a vásznon azt látni, a színlelt lövés után Pidgeon hirtelen rádöbben, hogy megölhetné Hitlert, hiszen az imént játékból már meg is tette. Gyorsan golyót tölt a tárba, és újra céloz. A Führer még mindig ott áll vele szemben, még nem ment be a házba, és a célkeresztben ott a mellkasa. Amikor később elfogják és kihallgatják, a vadász azt bizonygatja Quive-Smithnek vagy Sandersnek, hogy valójában nem akart lőni, csak ki akarta próbálni, hogy meg tudná-e tenni, hogy eljuthat-e észrevétlenül a rejtekhelyéig anélkül, hogy feltartóztatnák. Olyasmiről van szó, amit ő „sportteljesítménynek” nevez. A vad leterítése matematikailag bizonyítható tény, ha az már ott van a célkeresztben. A ravasz meghúzásában nincs semmi érdem, és ő már régen lemondott róla akkor is, ha nyúlról vagy fogolyról van szó. De ahhoz, hogy a játék komoly legyen, ne csupán silány paródia, a puskának töltve kell lennie. „A távolságot bámulatosan, szinte természetfeletti pontossággal számította ki”, ismeri el Quive-Smith, aki maga is szenvedélyes vadász: ellenőrizte a távcső beállítását, és azt találta, hogy csak tíz láb, alig három méter hiányzott volna a célpont eltalálásához. „Egy ilyen ember nem maradhat életben”, teszi hozzá. Sanders megjegyzése azonban a néző számára kétértelmű. A Pidgeon által alakított Alan Thorndike kapitány nemzetközi hírű vadász, akit a vallatója ismer és tisztel, és tudja, mennyi remek tettet vitt végbe Afrikában. Kézenfekvőnek látszik, hogy a háromméteres, minimális eltérés szándékos volt, és Pidgeon igazat mond, amikor kijelenti, hogy esze ágában sem volt szíven lőni Hitlert. Nem gondolta komolyan.

A cselekmény folytatása is ugyancsak kétértelmű: bár előbbi valószínűtlennek tűnik, nem tudni, hogy Thorndike véletlenül bukkant-e a Führerre, vagy kifejezetten őt kereste. Mindenesetre az az érzésünk, hogy csak akkor jut eszébe valóban ölni, amikor a helyzet konkréttá válik, és rádöbben, ki van a célkeresztjében. Vagy talán még akkor sem, csak valamivel később. Az imitált lövés után, a töltetlen puska csattanása és a kalapja karimáját érintő intés meg az elégedett nevetés után a vadász menni készül, megfordul, mint aki végrehajtotta a küldetését, és már nincs semmi dolga azon a magaslaton, Hitler híres berchtesgadeni üdülőhelyével szemközt. Csak ekkor változik meg az arckifejezése, és vált komolyra meg türelmetlenre, mintha egyszeriben szorítaná az idő, de egyben elszántabbra is (nem sokkal ugyan, de azért elszántabbra). Láthatóan ekkor jut eszébe, hogy ami addig próba, színlelés és játék volt – merő sportteljesítmény –, valósággá válhat, és megváltoztathatja a történelem menetét. Hogy a kezében, az ujjában van a lehetőség, hogy óriási szívességet tegyen a hazájának és a fél világnak, pedig 1939. július 29-én még senki sem láthatta előre, milyen irdatlan nagy szívesség is lenne az. Nem az a fontos, hogy mi lett a sorsa, hogy ha nehezen is, de végül megmenekül, hanem az izgalom, ami elfogja. Ahogy megtölti a puskát, csak egyetlen töltényt tesz a tárba, mert biztos, hogy eltalálja a könnyű célpontot, és nem lesz szükség újabb lövésre. Az ujja már a ravaszon van, és már-már meghúzza, ezúttal nem következmények nélkül, hanem személyes és történelmi következményekkel. Még egy pillanat, és a Führer véres holttestté válik, eltűnik a föld színéről, amelyet uralni és letarolni készül, tehetetlenül fekszik a terasz kövezetén, immár csak hulladék, szennyes akadály, maradvány, amit el kell szállítani onnan, akár egy elgázolt macskát. Milyen kicsi a távolság a minden és a semmi, az ádáz élet és a halál, a pánik és az irgalom közt.

Mint mondtam, nem olvastam a regényt, amelynek alapján készült, de a filmből nem derül ki, mi is volt a vadász Thorndike voltaképpeni szándéka, mert semmi sem végleges, amíg valaki végre nem hajtja, és visszavonhatatlanná nem válik, ahonnan már nincs visszaút. Egy falevél lehull egy ágról, és a puska távcsövére esik. Ahogy Pidgeon bosszúsan lesöpri, egy pillanatra elveszíti szem elől a célt, de aztán újra elhelyezkedik. Újra célba kell vennie Hitlert, megint tisztán kell látnia a távcsövön át, mert különben a tévedhetetlen matematikai törvényszerűség nem érvényesül, és a ragadozó életben marad, tovább cserkészik, ármánykodik, karmol és pusztít. De már késő, elég egy libegő falevél, és immár nincs több idő: az őrjáratot teljesítő katona észreveszi, ráveti magát, és ahogy dulakodnak, az egyetlen töltény elszáll a vakvilágba.

Ki ne cselekedett volna abban a helyzetben ugyanúgy, mint ő, kinek az ujja ne habozott volna a ravaszon, ki ne érzett volna kísértést, hogy hidegvérrel lőjön – „Emberölés, se több se kevesebb”, ahogy a klasszikus szerző írta, mintegy kisebbítve a súlyát –, ha 1939-ben tisztán látja Hitler mellkasát a célkeresztjében akár véletlenül, akár mert vadászott rá? Vagy akár jóval korábban, és irodalmi művektől függetlenül. Mert ez a másik eset nem a képzelet szülötte, mint Fritz Lang filmje: Friedrich Reck-Malleczewen korántsem volt baloldali érzelmű ember, ahogy nem volt zsidó, cigány és homoszexuális sem, két házasságából hat lány meg egy fiú jött világra. 1884-ben született, azaz öt évvel volt idősebb a Führernél. Az apja porosz földbirtokos és politikus volt. Orvosi egyetemre járt Innsbruckban, majd tisztként szolgált a porosz hadseregben, de cukorbetegsége miatt elhagyta a katonai pályát. Rövid ideig hajóorvosként dolgozott amerikai vizeken. Később Stuttgartban telepedett le, és újságírással meg színikritikával foglalkozott, míg végül München közelébe költözött. Kalandregényeket írt gyerekeknek, amelyek közül az egyik, a Bomben auf Monte Carlo népszerű lehetett, mert négyszer is megfilmesítették. Ezeknek az adatoknak az alapján ártalmatlan embernek látszik, aki kerüli a felfordulást és a forrongást. Csakhogy művelt ember volt, és elég tisztán látott ahhoz, hogy amint feltűntek a színen, megvesse és gyűlölje a nácikat és Hitlert. Így aztán 1936 májusában titkos, sőt illegális naplót kezdett írni, amit 1944 októberéig sikerült folytatnia annak ellenére, hogy már 1937-től egy erdőben kellett rejtegetnie, gyakran változtatva a rejtekhelyet arra az esetre, ha a hatóságok figyelik, mert ha megtalálják a naplót, biztosan kivégzik. Csak a halála után, 1947-ben jelenhetett meg Egy kétségbeesett ember naplója címmel, és akkoriban a hazájában nem keltett különösebb figyelmet, talán mert még túl friss volt a közelmúlt emléke. Csaknem húsz évvel később, 1966-ban adták ki újra puhafedelű könyvként, és ennek nyomán fordították le 1970-ben angolra, Diary of a Desperate Man címmel; magam is ezen a nyelven olvastam.

Reck-Malleczewen „kegyetlen majmok hordájának” tartotta a nácikat, a foglyuknak érezte magát, és annak ellenére, hogy 1933 óta katolikus volt, beismerte, hogy egész lényét szüntelen gyűlölet tölti el irántuk: „Lassan öt éve élek ebben a veremben. Több mint negyvenkét hónapja minden gondolatom gyűlölet, gyűlölettel a szívemben fekszem le, gyűlöletet álmodom és gyűlölettel kelek”, írta. Hitlert négy alkalommal látta személyesen. Az egyiken „a gorillái sorfala mögött” nem is embernek tűnt, hanem „egy kísértethistória szereplőjének, magának a Sötétség Hercegének”. Egy másik alkalommal, amikor meglátta egy kocsmában, „ahogy zsíros haja a szemébe hull, miközben pocskondiázza azt”, akinek a kolbászát és a sültjét nyugodtan eszi tovább, olyannak látta, mint aki „el akarja csábítani a szakácsnőt” , és „végtelenül ostoba” benyomást kelt. Amikor Hitler távozóban feléje biccentett, olyan pincérre emlékeztette, „aki mohón felmarkolja a lopva odanyújtott borravalót”. „Mélabús, szurokfekete” szeméről azt írta, hogy olyan, „mintha két mazsolát nyomtak volna bele szürkés árnyalatú, puhány holdvilágképébe”. Az első alkalommal még 1920-ban találkozott Hitlerrel egy magánlakásban, ahová az kéretlenül érkezett, és gyalázkodó szónoklatot tartott, majd amikor Reck-Malleczewen meg a barátai végre megszabadultak a rögtönzött orátortól (a személyzet megrettent, mert azt hitték, hogy a házigazdáik ellen rikácsol, és nyomban meg is támadja őket), gyorsan ablakot kellett nyitniuk, hogy a friss levegő eloszlassa „a döbbenet és a nyomasztó aggodalom érzését”, Reck pedig még hozzáteszi: „mintha a szoba levegőjét nem is egy mocskos test szennyezte volna be, hanem valami sokkal félelmetesebb: a tömény borzalom”. Hitler villámgyors felemelkedése ellenére az első és az utolsó találkozásuk közt eltelt húsz év során „a róla alkotott képem változatlan maradt. Egészen biztos, hogy ő maga sem talál semmi szeretnivalót magában, és lényegében gyűlöli saját magát”.

A számunkra releváns idézet a korábbiakhoz hasonlóan az 1936. augusztus 11-iki bejegyzésből való (az aznapi naplórészlet igencsak hosszú), amelyben Reck-Malleczewen felidézi 1932 egy közelebbről meg nem határozott napját, amikor egy müncheni vendéglőben, a Bavaria sörözőben belebotlott Hitlerbe, aki szokatlan módon egyedül érkezett, a verőlegényei és a pribékjei nélkül (akkoriban már hírességnek számított), átvágott a termen, és leült a Reck és a barátja, Mücke melletti asztalhoz. Amikor megérezte, hogy figyelik és kritikusan méregetik, „ingerült lett, és az arcára kiült azoknak az alacsony beosztású hivatalnokoknak a dacos kifejezése, akik bemerészkedtek valahová, ahová amúgy nem szokásuk, de ha már ott vannak, megkövetelik, hogy a pénzükért pontosan ugyanolyan kiszolgálásban és elbánásban részesüljenek, mint azok az uraságok ott…”. Annak az évnek a szeptemberében az utcák már nem voltak biztonságosak, teszi hozzá Reck, így ha bement a városba, mindig hordott magánál egy töltött pisztolyt. És ennek a meggyőződéses katolikusnak, ennek a hétgyermekes, békés családapának, gyermek- és ifjúsági könyvek szerzőjének, ennek a művelt, konzervatív északi embernek nem remeg a keze, és nem tétovázik a tolla, amikor leírja: „A szinte teljesen üres étteremben könnyen golyót ereszthettem volna belé. Ha csak halványan sejtem, hogy milyen szerepet játszik majd ez a szemét alak, és hány év szenvedést okoz majd nekünk, habozás nélkül megtettem volna. De mivel ostoba képregényfigurának láttam, nem lőttem.”

1936. augusztus 11-éig még nagyon kevés szenvedés és szörnyűség történt a későbbiekkel összehasonlítva, Reck-Malleczewen ennek ellenére úgy érzi, hogy nem habozott volna hidegvérrel megölni egy nevetséges embert, aki 1932-ben egyedül készült megebédelni, ha már akkor tudja, amit négy évvel később és nem sokkal több mint nyolc évvel a dachaui koncentrációs táborban, hatvanéves korában bekövetkezett halála előtt már tudott. Amikor aznap a naplóját írta, és amikor Hitler már teljesen elérhetetlen volt számára, ahogy szinte minden halandó számára, jóslatnak is beillő fatalizmussal vigasztalta magát a Bavaria sörözőben elszalasztott lehetőség miatt: „Amúgy sem értem volna el vele semmit: a Mindenható tervében már döntés született a mártírhalálunkról. Ha akkor elfogják Hitlert, és a vasúti sínekhez kötözik, a vonat kisiklott volna, mielőtt odaér. Sok szóbeszéd kering merényletkísérletekről. A kísérletek kudarcba fulladnak, és a jövőben sem fognak sikerülni. Úgy látszik, Isten (különösen a diadalmas ördögöknek ezen a földjén) évek óta alszik.” Módfelett elkeseredettnek kellett lennie ennek a konzervatív keresztény embernek ahhoz, hogy felelősségre vonja az Istenét, amiért nem segítette sikerre az emberek merényleteit egyik teremtménye ellen, meg sem várva a Végső Ítéletet. Amiért nem engedi, vagy inkább nem eszközli ki az előre eltervezett, aljas gyilkosságot.

A saját bevallása szerint patinás katonacsaládból származó Reck-Malleczewent végül 1944. október 13-án tartóztatták le, és egyrészt azzal vádolták, hogy „aláásta a hadsereg morálját”, mert anginás rohamra hivatkozott, amikor be akarták sorozni a keleti fronton előretörő oroszok ellen Goebbels által gyerekekből és öregekből verbuvált, szánalmas népi milíciába (ezt a cselekményt guillotine általi halállal büntették), másrészt azzal, hogy a náci köszöntésre a kötelező „Heil Hitler!” helyett „Dicsértessék a Jézus Krisztus”-sal válaszolt (még a prostituáltaknak is „Heil Hitler”-t kellett kiáltaniuk az aktus kezdetén és minden színlelt orgazmus alkalmával), meg még valami roppant súlyos csekélységgel. Miután a legrosszabbtól tartva napokat töltött börtönben, és csak egy meghallgatás-színjátékon vett részt, szabadon engedték egy SS-tábornok megmagyarázhatatlan közbenjárására, aki szelíden megrótta a nála tíz évvel idősebb (immár hatvanéves) Recket, és akit ő az utolsó naplóbejegyzésben „Dtl tábornok” néven említ. Így térhetett haza, és volt még ideje leírni ezt az eseményt szigorúan titkos naplója lapjain. Ha ezt megtalálták volna, habozás és könyörület nélkül akasztófára vagy a guillotine alá küldik.

Ám december 31-én újra elfogták, és erről már nem tudott beszámolni a naplójában, ezúttal azzal a még abszurdabb váddal, hogy „becsmérelte a német fizetőeszközt”, a jelek szerint a kiadójának írt levélben, amelyben sajnálatát fejezte ki, amiért a magas infláció alaposan megnyirbálta a szerzői jogdíjból származó jövedelmét. Ezúttal nem bukkant fel a titokzatos „Dtl”, és nem szabadult ki; 1945. január 9-én átszállították Dachauba, és a rendkívül egészségtelen körülmények közt hamarosan megbetegedett. Egy holland fogolytársa beszámolója szerint sajnálatra méltó, zavarodott öregember volt, akit legyengített az éhezés, reszketett az idegességtől, és semmit sem tanult az átéltekből. A nyúlfarknyi jellemzésből egy apró részlet maradt meg az emlékezetemben, mert az ember az ilyenekre emlékszik a legjobban: a nadrágja túl rövid volt rá, zöld, olasz katonai zubbonyának pedig hiányzott az egyik ujja.

A halotti bizonyítvány tanúsága szerint Friedrich Reck tífuszban hunyt el február 16-án, de egy másik forrás azt állítja, hogy aznap tarkólövés végzett vele talán éppen úgy, ahogy ő nem tette a mocsokkal, az alacsony rangú hivatalnokkal 1932 szeptemberében. Olyan lövés, amelytől tunyán és fásultan megkímélte az éhes Hitlert, akit nevetséges viccfigurának nézett.

Nem lehetünk sem tunyák, sem fásultak, nem szalaszthatjuk el a kínálkozó alkalmat, mert többnyire nem adódik újabb, és megesik, hogy az ember végül az életével fizet a fenntartásai, a habozása vagy a könyörületessége miatt, vagy azért, mert félt kitörölhetetlen nyomot hagyni – „egyszer megöltem valakit” –, az lenne a legjobb, ha előre megsejtenénk, hogy ki-ki mit fog tenni, és mivé fog válni. De még a múltról sincs minden kétséget kizáró ismeretünk, nemhogy az eljövendő alapján tudnánk cselekedni. Ha Reck-Malleczewen képtelen volt a Führerre lőni az étteremben, akkor hiába van alkalma, és elég idős hozzá, még kevésbé vitte volna rá a lélek, hogy elüssön egy Adolf nevű osztrák gyereket, amikor az kilép a linzi vagy a steyri iskola kapuján, vagy még kisebb korában a folyóba dobja egy gondosan lekötözött és kövekkel megrakott zsákban – igen, ahogy a fölösleges macskát szokás –, vagy megfojtsa egy párnával a mózeskosarában vagy a bölcsőjében, abban a Braunau nevű faluban, ahol született. Nem merte volna kihasználni a lehetőséget a sok „előjel” ellenére, de még akkor sem, ha „a Mindenható terve” tökéletes tisztánlátással ruházta volna fel arról, amit a csöppség később művel és elszabadít. Megölni egy gyereket vagy csecsemőt egy isten háta mögötti osztrák faluban, valahol a német határnál, ahonnan kijutni sem lenne könnyű; azzal érvelni, hogy ha életben marad, milliókat pusztít el, és olyan kíméletlenül hajtja az uralma alá és fojtja vérbe a világot, ahogy senki más: mindenki sültbolondnak és eretneknek tartotta volna, perverz gyilkosnak; sőt ő maga is így érezte volna, pedig átlátta a helyzetet, és ismerte a borzalmat, amit ez a gyámoltalan kisfiú hordott a zsigereiben, és készült szabadjára engedni Münchenből, Nürnbergből és Berlinből.

De az is igaz, hogy ölni nem olyan szélsőséges, nem olyan nehéz és jogtalan, ha tudjuk, ki a kiszemelt áldozat, miféle bűntetteket követett el vagy készül elkövetni, mennyi rossztól szabadítjuk meg az embereket a gyilkossággal, hány ártatlan életet menthetünk meg egyetlen lövéssel, nyakszorítással vagy három késszúrással, csak másodpercekig tart az egész, aztán kész, vége, el van intézve, és továbbléphetünk – szinte mindig tovább is lépünk, az élet olykor hosszú, és soha semmi sem szűnik meg teljesen –, vannak esetek, amikor az emberiség megkönnyebbülten fellélegzik, és tapsol is, amikor úgy érzi, mázsás súlyt gördítettek le róla, és hálásan, könnyű szívvel, felszabadultan, mosolyogva és szabadon nyugtázza a gyilkosságot, ideig-óráig boldogan.

De az első lépést még így is nehéz megtenni: a ravaszt nem húzta meg idejében sem Thorndike a kitalált történetben, sem Reck a valóságban, pedig mindketten jól tudták, hogy valami beteges gonosszal, utálatossággal, „szürkés árnyalatú, puhány holdvilágképű” mocsokkal végeznének, a megnyomorítás és az eltiprás megtestesülésével, „a tömény borzalommal”. Igen, tudták, de az elképzelhetetlenül rosszabb még nem következett be. Sosem tanulunk, és ahhoz, hogy cselekvésre szánjuk el magunkat, a bajnak csőstül kell jönnie, a rémségnek tarolnia kell, és már kivédhetetlennek kell lennie ahhoz, hogy elhatározásra jussunk, látnunk kell az ütésre emelt vagy a nyakra lesújtó bárdot, hogy ledöfjük azt, aki a kezében tartja, meg kell győződnünk arról, hogy aki hóhérnak látszik, az valóban az, és ha nem cselekszünk, bennünket is kivégez. A még meg nem történtnek nincs tekintélye és ereje, az előre látott és a küszöbön álló nem elég, a látnokra sosem hallgatnak, szükség van a rémtettek bizonyságára, amikor már késő, már semmi sem hozható helyre, és nem csinálható vissza.

És ilyenkor paradox módon már csak a büntetés vagy a bosszú jöhet, amit még nehezebb keresztülvinni, és ami egészen más jellegű, mert már nem arról van szó, hogy megakadályozzunk egy jövőbeli katasztrófát vagy még több borzalmat, amivel sokkal könnyebben igazolható a gyilkosság, egy ember megölése (ha ezzel elejét vesszük a bűnismétlésnek, meggátoljuk az újbóli elkövetést, vagy megelőzünk más szörnyűségeket). Nem, itt arra van mód, hogy annak, aki már elkövetett egy bűncselekményt, árulást vagy besúgást, soha többé eszébe se jusson bárkinek is újra ártani; hogy ne jelentsen állandó fenyegetést, és hogy a büntetendő tette a félelem, a gyengeség vagy a zavarodottság következménye, valami kivételes eset legyen. Amikor bosszúról van szó, az áldozat megölését a harag, a visszavágási kényszer, a szűnni nem akaró gyűlölet vagy a tűrhetetlen fájdalom vezérli; amikor pedig büntetésről van szó, az inkább szenvtelen figyelmeztetés másoknak, az a törekvés, hogy példát állítsunk és elrettentsünk, hogy világossá tegyük, az ilyesmi következményekkel jár, nem nézhető el. Így járnak el a maffiózók, akik akár egy csekély hibát vagy tartozást sem képesek megbocsátani, nehogy rossz példát szolgáltasson, és hogy mindenki megértse, hogy velük senki sem lehet tiszteletlen, őket nem lehet meglopni vagy elárulni, nekik nem lehet hazudni, és tőlük félni kell. És végeredményben így működik az állam és igazságügyi gépezete is, a maga méltóságteljes ceremóniáival, vagy ha kell, anélkül és a legnagyobb titokban: megelőzik mások bűntetteit, eltántorítva őket azok megbüntetésével, akik vakmerően megelőzték őket. Akik önhitten vagy optimistán vagy talán naivan szerencsét próbáltak, és előttük cselekedtek.

Tartalom

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0