részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Dr. Nicole LePera: How to Do the Work – Recognize Your Patterns, Heal from Your Past, and Create Your Self
Published by Harper Wave, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2021
All rights reserved.

Copyright © 2021 by JuniorTine Productions
Published by arrangement with Folio Literary Management, LLC.
Hungarian translation © 2021 Sóskuthy György
Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest
Borítóterv © Kiss Lou

ISBN 978 963 604 011 6

Felelős kiadó és szerkesztő Gyuricza Eszter
A szöveget gondozta Török Tünde
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Lollynak, aki előbb látott engem, mint én magamat.
Mindenkinek mondom: látlak benneteket.

Ami alant van, olyan, mint ami fent van, és ami fent van, olyan, mint ami alant van, az egy csodájának kiteljesedésére.

Hermész Triszmegisztosz, Tabula Smaragdina

(Hamvas Endre Ádám fordítása)

Az ember evolúciója a tudatosság evolúciója. Az objektív tudatossággal meglátható és megérezhető mindennek az egysége. Azok a próbálkozások, amelyek ezeket a jelenségeket tudományos vagy filozófiai módszerekkel valamiféle rendszerré igyekeznek összekapcsolni, semmire sem vezetnek, mert az ember nem tudja különálló tényekből kiindulva rekonstruálni az egész eszméjét.

Georgij Ivanovics Gurdzsijev (G. I. Gurdjieff),
A negyedik út

Nem lehet mindent megváltoztatni, amivel szembenézünk, de semmit sem lehet megváltoztatni, amíg nem nézünk szembe vele.

James Baldwin, Remember This House
(a Nem vagyok a rabszolgád
című dokumentumfilm ihletője)

Bizony mondom nektek, senki sem léphet be Isten országába, hacsak… nem világosodunk meg és nem ébredünk rá annak igazságára, kik vagyunk és hová tartunk… a fényhez, miközben szeretetben élünk.

Jézus

Megjegyzés a munka elvégzéséről

Annak hosszú és gazdag hagyományát, hogy miként végezhető el emberi tapasztalataink meghaladásának munkája, különböző hírnökök adták tovább. Az ősi hermetikus hagyományok titokzatos alkímiáról beszéltek, míg a modern misztikusok, például Georgij Ivanovics Gurdzsijev arra buzdították az útkeresőket, hogy a tudatosság magasabb szintjeit elérve kötődjenek mélyebben a világhoz. Hasonló nyelvezetet találhatunk az antirasszista és a rendszerszintű elnyomás szükségszerű lebontását célzó oktatóanyagokban, valamint a függőségekből való felépülés modelljeiben, például a tizenkét lépéses programokban. Ami a munka mindezen változataiban közös – és amit ez a könyv támogat és továbbvisz – az az Én és a közösségben elfoglalt helyünk megismerésére való törekvés. Munkám célja, hogy eszközöket adjak az olvasó kezébe, amelyekkel megértheti és hasznosíthatja elméje, teste és lelke összetett összefüggéseit. Ez segít, hogy mélyebben, hitelesebben és tartalmasabban kapcsolódjunk önmagunkhoz, másokhoz és a társadalom egészéhez is. A könyv a saját utamat mutatja be, és remélem, hogy az olvasót is a munka saját változatának megtalálására ihleti majd.

Előszó A lélek sötét éjszakája

A költők és misztikusok transzcendentális ébredéseiket, úgy tűnik, mindig valamiféle magasztos helyen élik át – hegycsúcson, a nyílt tengert bámulva, csobogó patak partján, lángoló bokor mellett. Az enyém egy faházban, az erdő közepén, egy tál zabpehely fölött zokogva történt.

New York állam északi részén töltöttünk időt a párommal, Lollyval, vakációzni szerettünk volna, kikapcsolódni a philadelphiai városi élet stresszéből.

Reggeli közben egy másik pszichológus könyvét lapozgattam, nálam ez jelenti a „strandolvasmányt”. A téma? Érzelmileg elérhetetlen anyák. Ahogy olvastam – a célom a szakmai fejlődés volt, legalábbis úgy gondoltam –, a szavak váratlan és zavaros érzelmi reakciót váltottak ki belőlem.

– Kiégtél – vélte a párom, Lolly. – Vegyél vissza egy kicsit! Próbálj meg lazítani!

Csak legyintettem. Nem hittem, hogy az érzéseim vagy a tapasztalataim különlegesek lettek volna. Nagyon sok ügyfelemtől és barátomtól hallottam hasonló panaszokat. Kivel ne fordulna elő, hogy reggel úgy kel fel az ágyból, hogy retteg az előtte álló naptól? Ki ne érezné magát figyelmetlennek a munkahelyén? Ki ne érezné magát eltávolodva azoktól, akiket szeret? Ki az, aki a világon őszintén mondhatja, hogy nem a nyaralásáért él mindennap? Hát nem ez történik, amikor az ember idősebb lesz?

Nem sokkal korábban „ünnepeltem” a harmincadik születésnapomat, és azt gondoltam: Ennyi lenne? Annak ellenére, hogy már annyi mindent megtettem, amiről gyerekkorom óta álmodtam – magam választotta városban éltem, saját terápiás magánpraxist vezettem, szerető társat találtam –, még mindig úgy éreztem, van valamilyen lényegi eleme a lényemnek, ami elveszett, vagy hiányzott, vagy soha nem is volt meg. Miután éveken át éltem olyan kapcsolatokban, ahol érzelmileg mégis egyedül éreztem magam, végre találkoztam egy olyan emberrel, akit azért éreztem hozzám illőnek, mert annyira különbözött tőlem. Míg én tétova voltam, és gyakran befelé fordultam, Lolly szenvedélyes volt, és önfejű. Gyakran állított olyan kihívások elé, amelyeket izgalmasnak éreztem. Boldognak vagy legalábbis elégedettnek kellett volna lennem. Ehelyett úgy éreztem, nem vagyok önmagam, távolságtartó és érzelemmentes vagyok. Nem éreztem semmit.

Mindennek tetejébe fizikai problémáim is voltak, amelyek olyannyira komollyá váltak, hogy már nem hagyhattam figyelmen kívül őket. Egyfajta köd telepedett az elmémre, olyan mélyrehatóan, hogy néha nemcsak szavakat vagy mondatokat felejtettem el, hanem a teljes üresség állapotába kerültem. Ez különösen felzaklatott, főleg akkor, amikor – igaz, csak ritkán – az ügyfeleimmel való foglalkozás során esett meg. Az évek óta gyötrő makacs bélproblémák miatt úgy éreztem, elnehezültem, és állandó nyomás alatt vagyok. Aztán egy nap váratlanul elájultam – teljesen eszméletlen állapotba kerültem egy barátom otthonában, s ez mindenkit megrémített.

Ebben a derűs környezetben, a hintaszékben zabpelyhet kanalazva hirtelen megéreztem, mennyire kiüresedetté vált az életem. Kimerültem, az egzisztenciális kétségbeesés karmai közé kerültem, frusztrált, hogy a klienseim nem tudtak előbbre lépni, dühítettek a korlátok, amelyekbe a kezelésük és önnön fejlődésem terén ütköztem, s teljesen beszűkítette a tudatom egyfajta szabadon lebegő tunyaság és elégedetlenség, ami miatt mindennek megkérdőjeleztem az értelmét. Otthon, a városi élet nyüzsgésében ezeket a nyugtalanító érzéseket úgy tudtam elfedni, hogy mindezeket az energiákat cselekvésbe fordítottam: kitakarítottam a konyhát, megsétáltattam a kutyát, végtelen terveket szőttem. Mozgás, mozgás, mozgás. Ha valaki nem nézi meg túlságosan közelről, talán még csodálta is volna kiemelkedő hatékonyságomat. De ha csak egy kicsit is megkapargatja a felszínt, rájött volna, hogy azért mozgok ennyit, hogy eltereljem a figyelmemet néhány mélyen gyökerező, megoldatlan érzésről. Az erdő közepén, ahol nem volt más dolgom, mint a gyermekkori traumák maradandó hatásairól olvasni, nem menekülhettem tovább önmagam elől. A könyv rengeteg olyan érzést tárt fel az anyámmal és a családommal kapcsolatban, amelyeket sokáig elfojtottam. Olyan volt, mintha tükörbe néztem volna. Ott álltam, meztelenül, mindenféle zavaró tényező nélkül, és nagyon kényelmetlenül éreztem magam attól, amit láttam.

Amikor aztán őszintébben magamba néztem, nehéz lett volna nem észrevenni, hogy sok problémám meglehetősen pontosan tükrözte anyám saját küzdelmeit, különösen azt, ahogy anyám önnön testéhez és az érzelmeihez viszonyult. Láttam, hogy szinte állandó térd- és hátfájdalmakkal küzdött, gyakran szorongott és aggódott. Felnőve természetesen sok mindenben különböztem anyámtól. Fizikailag aktív voltam, és kiemelt fontosságúnak tartottam, hogy rendszeres sportolással és egészséges táplálkozással vigyázzak a testemre. A húszas éveimben még vegetáriánus is lettem, miután egy állatmenhelyen összebarátkoztam egy tehénnel, s ezt követően teljességgel elképzelhetetlenné vált számomra, hogy valaha is állatot egyek. Ugyanakkor az étrendem java részét a nagymértékben feldolgozott műhús és vegán gyorskaja tette ki (a vegán Philly Cheesesteak volt a kedvencem), de legalább törődtem azzal, hogy mit viszek be a testembe. Az alkohol kivételével, amelynek fogyasztását még mindig túlzásba vittem, olykor végletesen eltúloztam ezt a törődést, erősen korlátoztam magam, és örömtelenül ettem.

Mindig azt hittem, hogy egyáltalán nem hasonlítok anyámra, de ahogy ezek az érzelmi és immár fizikai problémák előtörtek és hatást gyakoroltak az életem minden területére, rájöttem: itt az ideje, hogy elkezdjem megkérdőjelezni a dolgokat. E felismerés miatt törtem ki kétségbeesett zokogásban egy adag forró kása fölött. Ez a szomorú és valamilyen módon patetikus jelenet üzenetet hordozott. Az érzelemkitörés annyira szokatlan volt, annyira eltért a jellemző személyiségemtől, hogy ezt a lélekjelzést nem hagyhattam figyelmen kívül. Valami kiabálva követelte, hogy figyeljek oda, és az erdő közepén nem volt semmi, ami mögé elbújhattam volna. Eljött az ideje, hogy szembenézzek a szenvedésemmel, a fájdalmammal, a traumámmal, és végső soron az igazi Énemmel.

Ma a lélek sötét éjszakájának nevezem ezt az esetet, a mélypontomnak. A mélypontra jutás olyan, mint a halál, és néhányunkat szó szerint is a halál közelébe vihet. A halál persze lehetővé teszi az újjászületést, és én azután a reggel után eltökéltem magam annak kiderítésére, mi a baj. Ez a fájdalmas pillanat végre fényt hozott, és rengeteg addig eltemetett dologra világított rá. Hirtelen tisztán láttam: változásra kell lelnem. Fogalmam sem volt róla, hogy ez a felismerés testi, lelki és spirituális ébredéshez vezet, és végül nemzetközi mozgalommá válik.

Kezdetben arra koncentráltam, amit a legsürgetőbbnek éreztem: a testemre. Felmértem magam fizikailag: miként érzem betegnek magam, és hol nyilvánul meg ez a betegség? Ösztönösen tudtam, hogy a visszaútnak a táplálkozással és a mozgással kell kezdődnie. Megkértem Lollyt, akit magamban csak az önfejlesztés Duracell-nyuszijának hívok, hogy ne hagyjon letérni az útról, hogy őszintén kideríthessem, hogy miként bántam rosszul magammal. Reggelente kirugdosott az ágyból, súlyzót nyomott a kezembe, és arra kényszerített, hogy naponta többször is tudatosan megmozgassuk a testünket. Táplálkozástudományi kutatásokat olvastunk, és rájöttünk, hogy annak egy része, amit addig „egészségesnek” gondoltunk, vitatható. Kiépítettünk egy reggeli rituálét légzésgyakorlattal és meditációval – és minden áldott nap tartottuk magunkat hozzá. Igaz, eleinte kissé morgolódtam, és előfordult, hogy kihagytam napokat, könnyeztem, sajogtak az izmaim és a lelkem is, s fenyegetőztem azzal is, hogy abbahagyom, hosszú hónapok után azonban a rutin végre megszilárdult. Kezdtem vágyni erre az új rutinra, s testileg és mentálisan is erősebbnek éreztem magam, mint korábban bármikor.

Ahogy a testem elindult a gyógyulás útján, elkezdtem megkérdőjelezni sok más igazságot is, amelyeket korábban magától értetődőnek tartottam. Új módokon gondolkodtam a mentális jóllétről. Rájöttem, hogy az elme, a test és a lélek közötti kapcsolat megszakadása betegségben és szabályozási zavarokban nyilvánulhat meg. Felfedeztem, hogy a génjeink nem jelentenek elrendeltetett sorsot, és hogy a változáshoz tudatosítanunk kell magunkban a gondolkodási mintáinkat és a szokásainkat, amelyeket azok az emberek alakítottak ki, akikkel a leginkább törődünk, és akik a leginkább törődtek velünk. Felfedeztem a trauma egy új, tágabb definícióját, amely figyelembe veszi a gyermekkori stressz és a kedvezőtlen élmények idegrendszerre gyakorolt mélyreható lelki hatásait. Rájöttem, hogy vannak feloldatlan gyermekkori traumáim, amelyek továbbra is minden egyes nap hatással vannak rám.

Minél többet tanultam, annál inkább beépítettem a tanultakat a napi döntéseimbe, amelyeket immár következetesen hoztam meg. Idővel alkalmazkodtam ezekhez a változásokhoz, és magam is elkezdtem átalakulni. Az élettani gyógyulás megkezdése után mélyebbre hatoltam, s a változatos klinikai tapasztalataim során szerzett felismeréseimet is felhasználva alakítottam ki a teljes ember – a testi, a lelki és a spirituális Én – integrációjáról szóló tudásomat. Találkoztam a belső gyermekemmel, megtanultam, hogyan neveljem újra, megvizsgáltam a traumás kötődéseket, amelyek túszként tartottak fogva, megtanultam, hogyan húzzak határokat, és olyan érzelmi érettséggel kezdtem kapcsolatot tartani a világgal, amelyről korábban nem is tudtam, hogy lehetséges, mivel számomra teljesen ismeretlen állapot volt. Rájöttem, hogy ez a belső munka nem áll meg bennem, hanem túlmutat rajtam, s kiterjed minden egyes kapcsolatra és a nagyobb közösségre is. Az elme-test-lélek jóllétének eme megvilágosodásszerű megértését foglalják magukba a következő oldalak, amelyek a holisztikus pszichológia alaptételeit fogalmazzák meg.

Ma a folyamatos gyógyulás állapotában írom e sorokat. A szorongás és a pánik tünetei nagyrészt eltűntek. Többé már nem reaktív módon viszonyulok a világhoz, és több tudatosságra és együttérzésre vagyok képes. Kötődöm a szeretteimhez, és jelen vagyok az életükben – ugyanakkor képes vagyok határokat szabni azokkal szemben, akik nem aktív résztvevői az utazásomnak. Felnőtt életemben először tudatos vagyok. Nem vettem észre, amikor a gödör fenekére kerültem. Nem láttam egy évvel később sem. Ma már tudom, hogy nem lennék itt, és nem írnám ezt a könyvet, ha nem értem volna le a kétségbeesés kútjának mélyére.

A „The Holistic Psychologist” honlapot 2018-ban indítottam el, miután úgy döntöttem, hogy másoknak is meg szeretném mutatni az általam felfedezett eszközöket. Meg kellett mutatnom őket. Nem sokkal azután, hogy elkezdtem megosztani a történetemet az Instagramon, traumáról, gyógyulásról és érzelmi rugalmasságról szóló levelek kezdtek ömleni a postaládámba. A holisztikus gyógyításról szóló üzeneteim kortól és kulturális határoktól függetlenül megrezgettek egy húrt a kollektív tudatban. Ma már több mint hárommillió követőm van, akik maguk is #SelfHealers-nek, ÖnGyógyítónak vallják magukat – vagyis aktív résztvevői mentális, testi és spirituális jóllétüknek. Ennek a közösségnek a támogatása vált az életem munkájává.

A „The Holistic Psychologist” elindításának egyéves évfordulója alkalmából belső gyermek meditációt szerveztem a nyugati parton, hogy megköszönjem közösségemnek a támogatást, lehetőséget adjak a való életben történő találkozásra, és megünnepeljük közös utazásainkat. Napokkal előtte rákerestem a „Venice Beach-i helyszínek”-re, és véletlenszerűen kiválasztottam egy találkozóhelyet. Ingyen jegyeket ajánlottam fel az Instagramon, és szurkoltam, hogy jöjjenek el az emberek. Néhány órán belül háromezer ember jelentkezett. El sem tudtam hinni.

Ahogy ott ültem a forró nap alatt, a hosszan elnyúló Venice Beach közepén, kocogók és változatos dél-kaliforniai figurák haladtak el mellettem. Tekintetemet a partot nyaldosó hullámokra szegeztem. A lábujjaim alatti meleg homok és tenger áztatta hajam hűvös nedvessége hatására térben és időben is élesen tudatosult bennem a testem. Ahogy imára emeltem a kezem, hihetetlenül jelen lévőnek és élőnek éreztem magam, és elképzeltem a különböző életutakat, amelyek a körülöttem lévő, figyelemre méltó emberek mindegyikét a tengerpartra vezették azon a délelőttön. Tekintetemmel végigpásztáztam a tömeget, és néhány pillanatig úgy éreztem, hogy a rám szegeződő szempárok sokasága maga alá temet, hiszen mindig is utáltam a figyelem középpontjában lenni. Aztán elkezdtem:

Valami idehozott benneteket. Van bennetek valami, ami a gyógyulás iránti mélységes vággyal jött ide. A vággyal, hogy önmagatok lehető legmagasabb szintű változatai legyetek. Ezt meg kell ünnepelni! Mindannyiunknak van egy gyermekkora, amely formálja a jelen valóságunkat, és ma úgy döntöttünk, hogy a múltunkból kigyógyulva új jövőt teremtünk.

Az a részetek, amely tudja, hogy ez lehetséges, az intuíciótok. Mindig is ott volt. Egyszerűen csak szokásunkká vált, hogy nem hallgatunk rá, vagy nem bízunk abban, amit mond. Az, hogy ma itt vagyunk, egy lépés az önmagunkba vetett megtört bizalom helyreállításának útján.

Miközben e szavakat mondtam, összenéztem egy idegennel a tömegben. Rám mosolygott, és megérintette a szívét, mintha azt akarná mondani: „Köszönöm.” Hirtelen könnybe lábadt a szemem. Sírtam – de ezek nem ugyanolyan könnyek voltak, amilyeneket évekkel korábban a zabkásámba hullattam. Ezek a szeretet, az elfogadás, az öröm könnyei voltak. A gyógyulás könnyei.

Élő bizonyítéka vagyok az igazságnak: az ébredés nem misztikus élmény, amelyben csak szerzeteseknek, misztikusoknak és költőknek lehet része. Nem a „spirituális” személyek kiváltsága. Mind részesülhetünk benne, akik meg akarunk változni – akik szívből vágynak a gyógyulásra, a gyarapodásra és a ragyogásra.

Felébredt tudatossággal bármi lehetséges.

Bevezetés A holisztikus pszichológia alapjai

A Hogyan dolgozz magadon a mentális, testi és spirituális jóllét forradalmi megközelítésének, a holisztikus pszichológiának a testamentuma. Ez egy olyan, felhatalmazó mozgalom, amely elkötelezett saját jóllétünk megteremtésének mindennapi gyakorlata mellett, amit a negatív minták megtörésével, a múltból való kigyógyulással és a tudatos Én megteremtésével ér el.

A holisztikus pszichológia a test és az idegrendszer egyensúlyának helyreállítására, valamint a feloldatlan érzelmi sebek gyógyítása érdekében az elmére, a testre és a lélekre összpontosít. Ez a munka erőt ad ahhoz, hogy azzá az emberré alakuljunk át, aki a lényünk mélyén mindig is voltunk. Új, izgalmas történetet mesél el, ahol a testi és lelki tünetek üzenetek, nem pedig életre szóló diagnózisok, amelyeket csak kezelni lehet. Ez a történet a krónikus fájdalom, a stressz, a fáradtság, a szorongás, a bélműködési zavarok és az idegrendszeri kiegyensúlyozatalanság gyökereiig hatol, amelyeket a hagyományos nyugati orvoslás sokáig tagadott vagy legalábbis figyelmen kívül hagyott. Segít megmagyarázni, miért érezzük olyan sokan, hogy elakadtunk, nem kapcsolódunk a külvilághoz vagy elvesztünk. Olyan gyakorlati eszközöket kínál, amelyek segítségével új szokásokat alakíthatunk ki, megérthetjük mások viselkedését, és elengedhetjük azt az elképzelést, hogy az értékünket bármiféle rajtunk kívül álló személy vagy dolog határozza meg. Ha elkötelezzük magunkat a munka mindennapos elvégzése mellett, eljön az idő, amikor a tükörbe nézve elámulunk a ránk visszanéző személy láttán.

Ezek a holisztikus módszerek – olyan gyakorlatok, amelyek a test (légzés és testmunka), az elme (a gondolatokhoz és a múltbeli tapasztalatokhoz való viszony megváltoztatása) és a szellem (a valódi Énünkhöz és a nagyobb közösséghez való kapcsolódás) erejét hasznosítják – azért hatékonyak, mert a test, az elme és a lélek szorosan összekapcsolódnak. Azért működnek, mert egyrészt az epigenetika tudományán alapulnak, másrészt pedig azon a valóságon, hogy sokkal nagyobb hatással vagyunk mentális jóllétünkre, mint gondolnánk. A gyógyulás tudatos folyamat, amelyet szokásaink és mintáink megváltoztatásával naponta megélhetünk.

Sokan közülünk az öntudatlanság állapotában léteznek. Vak robotpilótával közlekedünk a világban, és olyan automatikus, megszokott viselkedéseket hajtunk végre, amelyek nem szolgálnak minket, és nem tükrözik azt, hogy alapvetően kik vagyunk, és mire vágyunk legbelül. A holisztikus pszichológia gyakorlata segít újrakapcsolódni belső irányító rendszerünkhöz, amelytől a kora gyermekkorban tanult, kondicionált minták miatt elszakadtunk. A holisztikus pszichológia segít megtalálni ezt az intuitív hangot, segít, hogy megbízzunk benne, és elengedjük a szülők, barátok, tanárok és általában a társadalom által megformált és alakítgatott „személyiséget”, lehetővé téve, hogy tudatosságot vigyünk tudattalan énünkbe.

A következő oldalakon egy új paradigmát mutatok be a gyógyítás integratív megközelítéséről, amely az elmére, a testre és a lélekre egyaránt kiterjed. Szeretném kiemelni, hogy nem a régi modell lerombolását szorgalmazom; nem azt sugallom, hogy a hagyományos pszichoterápia és más terápiás modellek eszközei ne lennének értékesek. Csupán egy olyan megközelítést javaslok, amely különböző módszerek bizonyos elemeit foglalja magában – a pszichológiától és az idegtudományoktól kezdve a tudatos éberség és a spiritualitás gyakorlatáig –, és arra törekszik, hogy a gyógyulás és a jóllét szerintem leghatékonyabb és legintegratívabb technikáit művelje. Beépítettem a hagyományos modellek, például a kognitív viselkedésterápia (CBT) és a pszichoanalízis egyes tanulságait és felismeréseit, miközben olyan, holisztikus szempontokat is bevontam, amelyeket (e sorok írásakor) a mainstream pszichológia nem fogad el teljesen. Fontos megérteni, hogy a holisztikus pszichológia gyakorlata a szabadságban, a választásban és végső soron a felhatalmazásban gyökerezik. Egyes dolgok megrezdítenek bennünk valamit, mások nem; a cél az, hogy azokat az eszközöket használjuk, amelyek számunkra a legjobban működnek. Már maga a választás aktusa is segít mélyebben kapcsolódni az intuíciónkhoz és az autentikus, igazi Énünkhöz.

Az öngyógyítás elsajátítása – angolul SelfHealing – az önfelhatalmazás aktusa. Az öngyógyítás nemcsak lehetséges, hanem emberi lényként egyben a valóságunk is, mert rajtunk kívül senki sem tudhatja igazán, mi a legjobb a saját, egyedi egyéniségünk számára. Komoly gond, hogy a minőségi egészségügyi ellátás és különösen a mentális egészségügyi ellátás túl sokunk számára elérhetetlen. Olyan világban élünk, ahol a hozzáférés terén súlyos egyenlőtlenségek vannak aszerint, hol élünk, hogyan nézünk ki, és kik vagyunk. Még azok is, akik elég kiváltságos helyzetben vannak, s megengedhetik maguknak a szükséges ellátást, gyakran szembesülnek azzal a kijózanító igazsággal, hogy nem minden ellátás ugyanolyan. És még ha elég szerencsések vagyunk ahhoz, hogy találjunk egy valóban hasznos szolgáltatót, akkor is csak korlátozott számú és időtartamú találkozásra van lehetőségünk az adott személlyel. Az e könyvben ismertetett önirányított tanulási modell tartalmazza mindazokat az információkat és ösztönzéseket, amelyek lehetővé teszik, hogy minden egyes nap elvégezzük az öngyógyítás munkáját. A múltunk valódi megértése, meghallgatása, megtapasztalása, és a belőle való tanulás olyan folyamat, amely mély változást tesz lehetővé. Mély és maradandó változást. Valódi átalakulást.

A Hogyan dolgozz magadon három részből áll. Az első rész megteremti az alapokat, miközben tudatára ébredünk tudatos Énünknek, gondolataink erejének, s tudatosítjuk, hogy a stressz és a gyermekkori traumák testünk minden rendszerére hatást gyakoroltak. Ez lehetővé teszi, hogy megértsük, miként akadályoznak meg bennünket testi rendszereink szabályozási zavarai a mentális és érzelmi fejlődésben. A második részben egy réteggel mélyebbre hatolunk, és belépünk „az elmébe”. Felfedezzük a tudatos és a tudat alatti működését, megtanuljuk, hogy a szülőfiguráinktól származó erőteljes kondicionálás miként formálta világunkat, olyan gondolkodási és viselkedési mintákat hozva létre, amelyek mindmáig fennállnak. Ezután egy kicsit mélyebbre merülünk az elménkben, és találkozunk belső gyermekünkkel. Megismerjük azokat az éntörténeteket, amelyek védelmeznek bennünket, és amelyek miatt újra meg újra megismételjük az elsőként gyermekkorunkban megtapasztalt kapcsolati mintákat. Az utolsó részben, amelyet a munka lényegének tartok, megtanuljuk, hogyan alkalmazzuk a megszerzett tudást azon érzelmi érettség eléréséhez, amely lehetővé teszi, hogy őszintébben kapcsolódjunk másokhoz. Egyetlen ember sem sziget. Társas lények vagyunk, és csak akkor leszünk képesek valóban mélyen kötődni a szeretett emberekhez, ha képesek vagyunk valóban megtestesíteni eredeti Énünket. Ez teremti meg azt az alapot, amelyből kiindulva megteremthetjük az egység érzését a kollektív „mi”-vel vagy valami nálunk nagyobbal. Az úthoz olyan ösztönzőket és eszközöket is mellékeltem, amelyek célja, hogy az utunk adott pontján segítséget nyújtsanak.

Ezen átalakulás megkezdéséhez csupán a tudatos Énünkre van szükség, a mélyre ásás iránti vágyra, és annak megértésére, hogy a változás nem lesz könnyű, az előttünk álló út pedig néha rögös. Itt nincsenek gyors megoldások, és ezzel nehéz lehet megbékélni, különösen azon jó néhányunk számára, akiket arra kondicionáltak, hogy higgyenek abban az illúzióban, hogy valami „varázsütésre” megoldódhat. Rögtön elsőként mondom tehát ki, hogy a munka csak az, amit a neve sugall: munka. Ezen az úton nincsenek rövidítések, és senki más nem mehet végig rajta helyettünk. Kényelmetlen, sőt egyenesen ijesztő érzés lehet a saját gyógyulásunk aktív résztvevőjévé válni. Végső soron azonban az, hogy megtanuljuk, kik vagyunk, és mire vagyunk képesek, nemcsak erővel felruházó és változást jelentő élmény, hanem az egyik legmélyebb élmény is, amelyben csak részünk lehet.

A munkámat figyelemmel követők némelyike azt mondja, hogy az igazságokat szép, kényelmes takarókba burkolva szállítom. Én ezt bóknak veszem, és hadd legyek őszinte: van olyan, hogy túl kényelmes. A gyógyulás ritkán érhető el nehézségek nélkül. Néha fájdalmas és ijesztő is. Azt jelenti, hogy el kell engednünk a bennünket visszatartó, ártalmas narratívákat. Azt jelenti, hogy hagynunk kell meghalni egy részünket egy másik részünk újjászületése érdekében. Nem mindenki akar jobban lenni. És ez rendben is van. Néhány embernek az identitása a betegségéhez kötődik. Mások félnek az igazi jólléttől, mert az ismeretlen, az ismeretlen pedig kiszámíthatatlan. Van valami megnyugtató abban, ha pontosan tudjuk, hogyan fog kinézni az életünk, még akkor is, ha ez a valóság tesz beteggé bennünket. Az elménk ismert mintázatokat kereső gépezet. A megszokott dolgok biztonságot nyújtanak; legalábbis addig, amíg meg nem tanítjuk magunkat arra, hogy a kényelmetlenség átmeneti, és szükséges része az átalakulásnak.

Tudni fogjuk, mikor állunk készen, hogy elinduljunk ezen az úton. Aztán meggondoljuk magunkat, és abba akarjuk hagyni. Ilyenkor a legfontosabb, hogy elkötelezettek maradjunk, és addig ismételjük a gyakorlatokat, amíg azokból fegyelem nem lesz. Ez a fegyelem végül magabiztossággá válik, a magabiztosság változássá, a változás pedig átalakulássá. Az igazi munkának nincs köze semmihez, ami „odakint” van. Csakis ahhoz van köze, ami bennünk van. Belőlünk fakad.

Az első lépés, amely meglepően nagy kihívást jelent, az, hogy elkezdjünk elképzelni egy, a jelentől különböző jövőt. Csukjuk be a szemünket! Ha már képesek vagyunk elképzelni egy olyan valóságot, amely alternatívája a jelenlegi életünknek, akkor készen állunk a továbblépésre. De ha még nem tudjuk elképzelni ezt a valóságot, ne aggódjunk: korántsem vagyunk egyedül. Ennek a mentális blokknak oka van. Maradjatok velem; ez a könyv nektek íródott, hiszen én is ilyen voltam.

Vágjunk hát bele!

1. Te vagy önmagad legjobb gyógyítója

Ez a forgatókönyv valószínűleg ismerősnek tűnik: úgy döntünk, ma van az a nap, amikor megváltoztatjuk az életünket. Elkezdünk edzőterembe járni, kevesebb feldolgozott ételt eszünk, szünetet tartunk a közösségi oldalakon, megszakítjuk a kapcsolatot egy problémás exszel. Eltökéltek vagyunk, hogy a változások ezúttal tartósak lesznek. Később – talán néhány óra, talán néhány nap vagy akár néhány hét múlva – működésbe lép a mentális ellenállás. Fizikailag képtelennek érezzük magunkat arra, hogy elkerüljük a cukros üdítőket. Nem tudunk elég erőt gyűjteni ahhoz, hogy elmenjünk az edzőterembe, és kényszert érzünk arra, hogy gyors üzenetet küldjünk egy bizonyos exnek, amolyan bejelentkezésként. Az elme meggyőző történetekkel kezd el traktálni, hogy a megszokott életünkben tartson bennünket, olyan könyörgésekkel, mint a „Megérdemelsz egy kis szünetet”. A test a kimerültség és a nehézkesség érzésével csatlakozik az elméhez. Az egész egy mindent elsöprő üzenetté áll össze: „Nem vagy képes rá!”

Egy évtizedes kutatói és klinikai pszichológusi munkám során az „elakadt” volt az a kifejezés, amelyet az ügyfeleim a leggyakrabban használtak az érzéseik leírására. Minden ügyfél azért jött terápiára, mert meg akart változni. Néhányan önmagukkal kapcsolatos dolgokat akartak megváltoztatni azáltal, hogy új szokásokat alakítanak ki, új viselkedési formákat sajátítanak el, vagy módot találnak arra, hogy ne utálják önmagukat. Mások önmagukon kívüli dolgokat akartak módosítani, például megváltoztatni a problémás dinamikát egy szülőfigurával, házastárssal vagy kollégával. Sokan egyszerre akartak belső és külső változásokat végrehajtani (amire szükségük is volt). Kezeltem gazdagokat és szegénységben élőket; hiperfunkcionális, nagyhatalmú típusokat; és olyanokat, akiket a hagyományos társadalom magányba zárt és elkerült. Egyöntetűen, függetlenül a hátterüktől, minden ügyfelem úgy érezte, hogy elakadt – megrekedt a rossz szokásaiban, a káros viselkedésében, a kiszámítható és problémás viselkedési és gondolkozási mintáiban –, és ettől magányosnak, elszigeteltnek és reménytelennek érezte magát. Majdnem mindegyikük aggódott amiatt, mások miként észlelik ezt az „elakadt állapotot”, és gyakran megszállottan foglalkoztak azzal, ahogy az életük szereplői igen változatos módokon érzékelik őket. Legtöbbjük osztozott abban a mélyen gyökerező meggyőződésben, hogy a tartós változásra való következetes képtelenségük valami mélyebb, belső sérülés vagy „méltatlanság” bizonyítéka – sokan használták ezt a leírást.

Gyakran előfordult, hogy öntudatosabb ügyfeleim azonosítani tudták a problémás viselkedéseiket, sőt még a változáshoz vezető utat is képesek voltak tisztán maguk elé képzelni. De csak kevesen voltak képesek megtenni az első lépést a tudástól a cselekvésig. Azok, akik látták a kiutat, szégyenérzetüknek adtak hangot amiatt, hogy ösztönösen visszazuhantak a nem kívánt viselkedésmintákba. Szégyellték, hogy tudták, mi lenne jobb, mégsem tudták jobban csinálni, és ezért kerültek a rendelőmbe.

Gyakran még az én segítségem és támogatásom is korlátozott értékű volt. Heti ötven perc terápia az ügyfeleim többségénél nem tűnt elegendőnek ahhoz, hogy érdemi változást érjek el. Néhányan annyira frusztráltak lettek ettől a nem kielégítő körforgástól, hogy teljesen felhagytak a terápiával. Sokan profitáltak ugyan a közösen töltött időből, ám a javulásuk fájdalmasan lassú volt. Az egyik alkalom rendkívül eredményesnek tűnt, hogy aztán ugyanaz az ügyfél a következő héten olyan történetekkel térjen vissza, amelyek ugyanazt a kiszámítható problémakört tükrözték. Sok kliens hihetetlen éleslátásról tett tanúbizonyságot a terápia során, összerakva az összes mintát, amely visszatartotta őket, de ezután úgy érezték, hogy a való életben (a rendelőmön kívül) képtelenek ellenállni az ismerőshöz való ösztönös vonzódásnak. Vissza tudtak nézni és látták a problémákat, de nem építették ki azt a képességet, hogy ezt a felismerést valós időben, a jelenlegi életükben alkalmazzák. Hasonló mintákat figyeltem meg olyan embereknél is, akik bennük mély nyomokat hagyó élményeken mentek keresztül – például intenzív elvonulásokon vagy tudatmódosító ayahuasca-szertartásokon vettek részt –, majd idővel visszacsúsztak ugyanazokba a régi, nem kívánt viselkedésformáikba, amelyekre eredetileg megoldást kerestek. Az, hogy képtelenek voltak továbblépni egy ilyen látszólag átalakító élmény után, sok ügyfelemet válságba sodorta: Mi a baj velem? Miért nem tudok megváltozni?

Arra jöttem rá, hogy a terápia és az egyedi transzformatív élmények (mint az ayahuasca-szertartások) csak bizonyos pontig vihetnek el minket a gyógyulás útján. Ahhoz, hogy valóban megvalósítsuk a változást, mindennap el kell végeznünk az új döntések meghozatalának munkáját. A mentális jóllét eléréséhez először is mindennap aktív résztvevőjének kell lennünk saját gyógyulásunknak.

Minél többet vizsgálódtam, annál inkább feltűnt, hogy ugyanazt a frusztrációt látom a praxisomon túl, a baráti körömben is. Nagyon sok barátom szedett gyógyszert álmatlanság, depresszió és szorongás ellen. Némelyiküknél hivatalosan nem diagnosztizáltak semmilyen hangulatzavart, mégis sok ugyanolyan tünetet csatornáztak látszólag elfogadható megnyilvánulásokba, például a túlzott eredményorientáltságba, az állandó utazásba vagy a közösségi médiában való megszállott szereplésbe. Ezek az emberek voltak azok, akik kitűnő eredménnyel végezték el az iskoláikat, akik hetekkel a határidő előtt befejezték a feladataikat, akik maratont futottak, akik nagy stresszel járó állásokat kaptak, és kiválóan teljesítettek az óriási nyomás alatt is. Sok szempontból én is ilyen ember voltam.

Első kézből ismertem a mentális egészségügyi ellátás hagyományos modelljének korlátait. Húszéves koromban kezdtem terápiára járni, amikor édesanyám súlyos szívbetegségének kezelése közben szinte állandó pánikrohamok gyötörtek. A szorongáscsökkentő gyógyszerek átsegítettek ezen az időszakon, de továbbra is kedvetlennek, elidegenedettnek és fáradtnak éreztem magam – idősebbnek a koromnál. Pszichológus voltam, valaki, aki elvileg másoknak segít megérteni a belső világukat, ennek ellenére továbbra is idegennek éreztem magam, és képtelen voltam igazi segítséget nyújtani, még önmagamnak is.

Tartalom

Megjegyzés a munka elvégzéséről

Előszó – A lélek sötét éjszakája

Bevezetés – A holisztikus pszichológia alapjai

1. Te vagy önmagad legjobb gyógyítója

2. A tudatos én: öntudatra ébredés

3. Egy új traumaelmélet

4. Traumatest

5. Elme–test gyógyító gyakorlatok

6. A hit ereje

7. Találkozás a belső gyermekünkkel

8. Egotörténetek

9. Traumakötődések

10. Határok

11. Újranevelés

12. Érzelmi érettség

13. Egymásrautaltság

Epilógus – A pizzásdoboz

Köszönetnyilvánítás

Holisztikus pszichológiai kifejezések szótára

Javasolt további olvasmányok

Jegyzetek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0