Szerző: Szemán Zoltán

Mű címe: A csillagok dala - novellagyűjtemény (A faun álma, A látogató, A per, Minna, Pillangó)

Kiadás éve: 2018

A szerző és/vagy a szerző által hivatalosan megbízott kiadó a kötettel kapcsolatos minden jogot fenntart!

A mű kitalált történetek gyűjteménye, minden egybeesés a valósággal csupán a véletlen műve.

A gyűjteményben megtalálható adatok, következtetések stb. nem feltétlenül tükrözik a vonatkozó tudományok jelenlegi hivatalos álláspontját!

Tartalom

A faun álma

A faun nagyot nyújtózkodva ropogtatta meg a csontjait. Sárgásan villanó szemmel pislogott körbe a szűk helyen. A házban, amelynek két vastag tartófala között aludta százéves álmát, csend honolt. Beleszimatolt a levegőbe, de csak korhadt fa, penészes falak és por szaga hatolt az orrába. Megesett az ilyen. Majd’ háromezer éve járta a Földet, és a negyven év ébrenlét után következő évszázados álomból sokszor ébredt arra, hogy elhagyták az emberek a helyet, ahova bevackolta magát.

Eszébe jutott az utolsó ébredése. Az országban, ahol éppen akkor élt, háború dúlt. Alig nyitotta ki a szemét, géppuska ugatása, bombák sivítása voltak az első hangok, amit meghallott. Alig tudott kimenekülni az összeomló épületből. Bár az istenek halhatatlansággal ruházták fel, de ha csak pillanatokra is, átsiklott volna az örök sötétségbe, mielőtt újra visszatér az élők közé. Ez még talán nem is lett volna akkora baj, de amíg az élet és halál között járt a lelke, a teste elveszítette emberi alakját. Tapasztalatai szerint, a halandók nehezen birkóznak meg egy patás lábú, kecskefejű, kék szőrrel borított teremtmény látványával. Még háborús időkben is.

A harcok hosszú évekig dúltak. Didergett, ázott, éhezett és menekült, mint akármelyik szerencsétlen halandó. Ereje fogyott, legszívesebben visszatért volna a hosszú álmába, de nem mert. Nem talált egyetlen biztonságos helyet sem, ahol átvészelhette volna az ágyúk és tankok lövedékeit, ahol ne kellett volna attól tartania, hogy esetleg lángok között ébred. Próbálta ő tenni, amivel az istenek megbízták. Igyekezett szerelmet kelteni, vágyat ébreszteni, de az elgyötört, rongyos férfiak és nők patak alján tompa fényű folyami kavicsként ülő szemében egy darab kenyér több vágyat keltett, mint ő. Márpedig a faun erejét a szerelem adja.

Aztán véget ért a háború, de ő nem maradt az országban. Látott, hallott már annyit a világban, hogy tudja, az óceánon túl az embereket nem érték el a szörnyűségek, hát Jacob Montellier néven a legelső hajóval elhagyta a kontinenst.

Negyven éven át hol férfi, hol női testben szeretett és szerették. Csábított, igézett és elbűvölt. Ám közben egyre növekvő aggodalommal figyelte a világot. Nem tetszett neki, hogy az emberek egyre bátrabbak, egyre nyíltabbak lettek. Meghódították a levegőt, lementek a tengerek mélyére, és már a világűrben is jártak. A Holdraszállást az akkori kedvese házában, közösen nézték a televíziókészüléken. Hiába bújt hozzá társa, a faun borzongott.

„Ezt az istenek nem engedhetik! Ez az embereknek tilos! Ők ezt a földet, ezt a bolygót kapták, amit nem szabad elhagyniuk! Hol vagytok, istenek? Miért nem tesztek valamit?” - gondolta, kétségbeesetten bámulva a képsorokat, miközben keze szórakozottan simogatta a nő vállát. Nem kapott választ a néma kételyeire.

Alig tíz évvel később érezte, ismét itt az ideje az alvásnak. Megrendezte a saját halálát, és hasogató szívvel ugyan, de magában búcsút mondott az akkori társának. Nagyon szíven ütötték a férfi könnyei. A búcsú mindig is nehéz volt, de akkor úgy érezte, sötét, komor árnyék telepszik a várva várt pihenésére.

Hallgatózott egy darabig, majd miután úgy vélte, biztonságosan előbújhat, erőteljes lendülettel áttörte magát a vékony deszkafalon. A szoba láttán elszomorodott. Mikor utoljára látta, otthonos bútorokkal berendezett, napfényben fürdő helyiség volt. Száz év telt el azóta. Az odakintről belopakodó utcai fényekben a lakás rettenetes állapota még letargikusabbnak tűnt. A bútorok eltűntek, a tapéta már csak ritkás foltokban fedte a sok helyen bezúzott, furcsa ábrákkal telefirkált falakat. A törött ablaküvegen át befütyült a szél és szemetet görgetve maga előtt a padlón, tovanyargalt a leszakadt bejárati ajtó felé.

A faun elhúzta a száját. Nem szerette az ilyen ébredéseket, sokat elvett az erejéből. Mivel sejtelme sem volt az éppen aktuális divatról, kipillantott az utcára, hogy mintát vegyen a ruházkodásról.

Személyes dolgokra soha nem volt gondja. Pénztárcájában mindig akadt annyi pénz, amennyire szüksége volt, ruháját, haját, de akár a testét is, egy pillanat alatt olyanra alakíthatta, ami a kiszemelt halandó igényeinek tökéletesen megfelelt.

Az utcán parkoló furcsa, rozsdásodó járművek mellett egy lélek sem járt. Úgy tűnt, nem csak a házat, de az egész környéket sem lakják már. Valamerre keletre, ahol régebben a tizenhetedik sugárút vágta ketté a városrészt, erős fények verődtek vissza az alacsonyan szálló felhőkről.

„Ez így nehéz lesz!” - gondolta elkeseredve. „Kénytelen leszek az utolsó formámban mutatkozni.”

Kilépett a folyosóra, lesietett a veszélyesen omladozó lépcsőkön az utcára. Közelebbről sem nyújtott biztatóbb látványt a környék.

„Gyerünk a fények felé! Ahol világítás van, ott emberek is lesznek!” -határozta el. A nagyvárosokra oly jellemző mormoló zaj is abból az irányból hallatszott.

Elindult a kihalt utcán. Sötét, zörgőre száradt bokrok rázták meg néha az ágaikat, papírdarabok ugrottak a levegőbe egy-egy fuvallatra. A faun ekkor döbbent rá, mi volt eddig is olyan furcsa. A levegő! Hiába járt odakint, a ház pora mintha még mindig a tüdőjében ült volna. Ráadásul kesernyés, fémes íz öntötte el a száját. Undorodva nyelt párat, de a rossz szájíz megmaradt.

„Valami van a levegővel... Sebaj, majd megszokom!”

Ugyan senkit sem látott, de igyekezett az árnyékban maradni az útja során. Egy huszonöt körüli nő, száz évvel azelőtti divatnak megfelelő ruhában mindenképpen feltűnésre számíthatott.

Repedezett, üres betonplacc mellett vezetett el az útja. A térdig érő gyom láttán elfacsarodott a szíve. Itt valamikor gyerekek labdáztak, esténként fiatalok gyűltek össze dugi dohányzásra, sörre. Szerelmesek bújtak össze a jókora betonlap szélére ültetett, mára már teljesen széthullott padokon.

A közeledő léptekre behúzódott egy házfal árnyékába. Vékony alak tűnt fel az utcán, egyenesen a faun felé tartott. A gyatrán pislákoló utcai lámpák fényében fiatal férfi, inkább csak nagyobb kamasz iparkodott a dolgára. A faun elcsodálkozott, de jól szemügyre vette a fiút. A srác a fejét egyik oldalon kopaszra borotválta, míg a másik oldalon leomló sötét haj söpörte a vállát. Természetellenesen fehér arcát átlósan fekete csík tarkította, mint valami sok száz évvel ezelőtt élt törzsi harcosét. A fülbevaló gyanánt hordott agyarra emlékeztető fémtüske is hasonló stílust idézet. Csapott vállain szinte lógott félhosszú, fekete kabátja, ormótlan bakancsa alatt csikorogtak a porladó beton apró kavicsai.

A faun megmozgatta kicsit a vállait, majd már jóképű, fiatal férfiként, a sráchoz hasonló öltözékben és hajviselettel kilépett a fényre.

- Jó estét!

- Mit akarsz? Nincs se pénzem, se drogom! - torpant meg gyanakodva a srác.

- Csak segítséget szeretnék kérni. Azt hiszem, eltévedtem.

- Aha, persze! Na, hagyjál békén, haver! Menj a dolgodra!

- Komolyan beszélek. Új vagyok a városban.

- Ja, és nem tudod, hogyan kerültél ide, mi? Kurva erős szert használhattál, vagy éppen nagyon pocsékat. Mondtam, hagyj békén, vagy megbánod! - húzott elő a fiú egy kékesen villogó pengéjű tőrt. - Ha nem akarsz búcsút mondani a fejednek, akkor takarodj az utamból, és nehogy követni merj!

- Rendben, megegyeztünk, csupán a dátumot áruld el!

- Baszki, te aztán nem vagy semmi, haver! Ennyire kiütötted magad? Na, figyelj ide! Megmondom, de aztán te mész délre, én északra! Stimm?

- Ó, persze - nyögte a faun. A nyelvvel néha bajba került, mert száz év alatt mindig is sokat változott. A zsargon, az egyszerű emberek beszéde pedig még többet.

- Oké, szóval 2234. február hatodika van. Na, most tűnés!

A faun döbbenten pislogott a srácra. Csupán hajszálon múlott, hogy meglepetésében fel nem fedte igazi mivoltát.

- Ez lehetetlen! Százötven évvel többet aludtam volna?

- Haha! Ez jó duma! Majd legközelebb én is ezt mondom a zsaruknak! Takarodj!

- Február? De hiszen meleg van...

- Ja, hát köszönd meg a szétcseszett klímának! Arrébb állsz végre, vagy tényleg lenyessem pár alkatrészedet?

A faun félrehúzódott a feszülten figyelő kölyök útjából.

- Ne haragudj, de tényleg meglepődtem. Már csak egyetlen kérdésem van: hol találok egy bárt? Úgy érzem, muszáj innom valamit!

- Az utca végén balra - bökött a fejével egy irányba a srác. Gyanakvó tekintetét a faunon tartva tovább indult. Pár lépés után azonban megtorpant, majd visszafordult, és merően bámult. - Hol van a nő?

- Milyen nő? - lepődött meg a faun.

- Egy nőt láttam beiszkolni az árnyékba, de te jelentél meg. Hol a nő? Megölted?

- Nem tudom, miről beszélsz - hazudta a faun.

- Oké, nem az én dolgom - vont vállat a srác. - Nem is láttalak, tudom. Na, csussz!

A faun figyelte a távolodó alakot, de közben kétségbeesetten törte a fejét, mi történhetett? Még soha nem aludt sem többet, sem kevesebbet, mint száz év. Néha kénytelen volt megszakítani az álmát, mikor ösztönei közeledő veszélyt jeleztek, de ilyen ritkán fordult elő.

„Lehet, hogy a fiú hazudott?” - jutott eszébe a mentő gondolat.

Lassan baktatott a bár felé. Mivel férfialakot öltött, remélte, talál majd nőt, akit boldoggá tehet. Egy órára, egy napra, egy hétre... Mindegy.

Vakító fény csapott le az utcára. A faun rosszat sejtve ugrott be a közeli romos épület kapualjába. Óvatosan felpislogott, és meghökkenve figyelte a lassan elhúzó repülő járművet. Látott már repülőgépet, hiszen 1980-ban hajtotta álomra a fejét, de az a valami, ami villogó fényekkel, halk zümmögéssel korzózott végig a házak felett, inkább jókora repülő autóra emlékeztette.

„Talán mégsem hazudott a srác” - tűnődött a lassan haladó, fényszóróival a felszínt pásztázó járművet bámulva. Megvárta, amíg tisztes távolba ér tőle, majd továbbindult a bár felé.

Az utca végén már találkozott pár emberrel. A szórakozóhely színes fényeiben fürdő bejárata körül ácsorogtak, beszélgettek. A faun csak óvatosan közeledett. Nem lehetett tudni, ki barát és ki ellenség, de a környéket figyelembe véve, inkább nem kockáztatott. Az erőszak nem volt jellemző a fajtájára, faun még soha nem győzött sem fegyveres-, sem ökölharcban.

Amint közelebb ért, az ácsorgók egyike-másika megnézte őt magának, de úgy tűnt, senki sem találta elég érdekesnek. A faun szó nélkül siklott el a furcsa hajú, telepingált arcú alakok mellett. Igyekezett feltűnés nélkül szemügyre venni az embereket. Közülük páran zavarba hozták, mert nem tudta volna határozottan eldönteni róluk, melyik nemet képviselik. Ez pedig baj, mert, ha a faun bizonytalanná válik, akkor hogyan szerezhet örömet? Ha pedig nem tud örömet adni, akkor kapni sem, és így erejét vesztve könnyen lelepleződhet.

Megkönnyebbülten lépett be a közeledtére automatikusan nyíló ajtón, majd meglepetten nézett körbe.

A bárpult mögött megtermett férfi piszmogott. Félmeztelen felsőtestén viselt kötényszerű ruháján még nem is csodálkozott volna, de a jobb szeme helyén csillogó, fényképezőgép optikai lencséjéhez hasonló valamin már annál inkább eltátotta a száját. A helyiségben uralkodó tompított fényekben is jól kivehetők voltak a kör alakú, hat-nyolcszemélyes asztalkák. A késői idő ellenére is csupán alig tucatnyi vendég ücsörgött a bárban, legtöbben a jól elkülönített, egymástól alacsony fallal elválasztott asztaloknál. A faun álmélkodva figyelte, hogy bár mindegyik ember előtt ital állt, alig nyúlnak hozzá. Csak ültek, alig mozdulva, fejükön a szemüket is eltakaró sisakot viseltek.

„Majd a csapostól megkérdezem, mi ez” - gondolta.

A helyiség távolabbi végében kialakított, jól megvilágított pódiumon karcsú táncosnő vonaglott a halk, idegenül csengő dallam ritmusára.

A faun a pulthoz lépett, és a felé forduló pultos gépszemébe bámult.

- Mindegy, mit ad, csak sok, erős és hideg legyen!

- Aha, aztán fizetni tudsz-e? Mert hitel nincs! - tette le a huszonhatodszorra is eltörölt poharat a férfi.

- Van pénzem - vette elő a faun a pénztárcáját.

Magabiztosan nyitotta ki az időrágta fekete tárcát, majd meghökkenve meredt az üres rekeszekre. Egyetlen bankó sem sorakozott a máskor oly lelkiismeretesen újra és újra feltöltődő erszényben.

A csapos felröhögött.

- Süti vagy, haver? Ki használ manapság igazi pénzt? Amúgy sem tudnék vele mit kezdeni, mert nem tudok visszaadni. Ha van kredit a chipeden, akkor ihatsz, másként, kívül tágasabb!

A faun sápadtan tette el az áruló pénztárcát. Már azon volt, hogy szégyenszemre elkullog, mikor égető fájdalom hasított a kézfejébe. Sziszegve kapta a szeme elé kezét, majd a fájdalom elmúltával a szemöldöke felszaladt a homlokán. A kézfején fényes fémlapocska jelent meg, ami úgy tűnt, mintha szerves része lenne a bőrének.

- Na, erről beszélek! - bólintott a csapos.

Ismeretlen kéziműszert kézbe kapva a lapocska fölé emelte, majd elvigyorodott.

- Oké, haver! Mit iszol?

- Bármit, ami...

- Jó, vettem már elsőre is! - bólogatott a férfi, és már perdült is távolabb, hogy egy jókora poharat megtöltsön.

A faun nagyot kortyolt a színtelen, pocsolyaszagú löttyből, majd fintorogva pislogott bele a poharába. A pultos látta a reakciót, dühösen felmordult.

- Reklamációt nem fogadok el! Ha igazi italt akarsz, nem ezt a szintetikus műpiát, menj a belvárosba! Feltéve, ha a biztonsági rendszer átenged a határon -pillantott végig a férfi a faunon.

- Jó lesz ez, csak szokni kell az aromáját.

A csapos ismét felröhögött.

- Na, ez jó szöveg! Majd kiírom szlogennek!

- Velük mi történt? - bökött a faun az asztalnál ücsörgő, majdhogynem mozdulatlan alakok felé.

- Semmi - vont vállat a férfi, és újabb poharat kezdett el törölgetni. - Tudják, hogy nem bírom, ha valaki ordítva kéjeleg. Azt kivágom a francba, és be nem teheti ide a lábát többet.

A faun ettől a választól sem lett okosabb, hát poharával a kezében közelebb húzódott a pult végében tekergő táncosnőhöz. Szüksége volt a szerelemre, mert a szokatlanul hosszú alvás jelentősen megcsappantotta az erejét. Anélkül pedig megszűnik a halhatatlansága.

Eddigi tapasztalatai szerint a lebujok táncos hölgyeményei jó pénzért, de néha akár ingyen is kaphatók voltak a szerelemre. No nem az igaz, eget-földet megrázó érzelmekre, de már egy egyéjszakás kaland is nagyot dobott volna az életenergiáján.

Miközben letelepedett a táncosnő mellett, kéjsóvár tekintettel figyelte annak kígyózó, buja mozdulatait.

- Maga igazán tehetséges.

A nő tudomást sem vett a faunról.

- Ne haragudjon, nem szeretnék tolakodó lenni, de ha szünete lesz, meghívhatom egy italra?

- Hé, öreg! Ha azt akarod, hogy többet is mutasson a kicsike, akkor használd a chipedet! - szólt oda a pultos vigyorogva.

A faun meglepődött, majd némi bizonytalan nézelődés után észrevette a „Fizetés - itt” feliratot a pódium oldalán. A sima szürke lapon nem látott sem gombokat, sem kapcsolókat, hát jobb híján csak odatette a kézfejét a jelhez. A pódium oldalán világító karakterekkel megjelent a menüsor, ahol a faun rövid habozás után kiválasztotta a „Teljeskörű szolgáltatás” pontot.

A zene felgyorsult, mire a nő még érzékibb mozgásba kezdett. Egy perc múlva a falatnyi ruha a padlóra került. A faun ébredező férfiassággal, szájtátva bámulta a saját testét simogató lányt.

- Hé, várj! Ezt talán hagyjuk meg későbbre!

- Barátom, te a hologramhoz beszélsz? - zendült fel a csapos hangja.

- A mihez? - kapta oda a fejét a faun.

- Hologram. Csak nem képzelted, hogy megengedhetek magamnak egy igazi táncost?

A faun még az utolsó ébrenléte során látott pár sci-fi filmet, de azokban a hologramok remegő fényű, nem mindig jól kivehető alakok voltak. A táncosnő viszont hibátlan képpel rendelkezett, még az erek is látszottak a bokájánál.

- Én tényleg azt hittem, igazi...

- Hát, az biztos, hogy egy vagyont fizettem a fejlettebb változatért, de ezek szerint jó lett. Ha ennyire odáig vagy, szerintem Zikka mindjárt végez. Vele biztos meg tudsz majd egyezni. Na, már jön is. - intett a férfi az egyik asztalnál ülő kisebb társaságra.

Mintegy végszóra, az egyik alak megmozdult, majd nagy sóhajjal levette a fejéről a sisakszerű eszközt. Felkelt, magukra hagyva a többieket, és enyhén bizonytalan léptekkel a bárpulthoz lépett.

A faun gyanakodva pillantott végig a közeledőn. Harminc év körüli nőnek tűnt, legalábbis az alapján, amit a ruha gyanánt viselt keskeny pántok láttattak. A kopaszra borotvált fej, no meg a nő arcára festett nagy, szőrös pók ugyan kicsit rémisztőnek tűnt, de a faun úgy döntött: nem válogathat.

Zikka letottyant a faun melletti bárszékre.

- Adj valamit gyorsan, Mitch! Uh, ez a két fazon kicsinált. Mindenáron azt akarták, maradjak még, és ugorjunk a hármas zónába, de bakker, az már nekem is sok. Pláne ezzel a kettővel. De legalább jól fizettek.

- Aha. Akkor ma szerencsés napod van, mert itt a következő ügyfél -biccentett a faun felé a csapos, miközben italt töltött a nőnek.

- Tényleg? Nem tudom, eléggé kivagyok, de... A fene, egyszer élünk! -mérte végig Zikka a faunt. - Aztán ki vagy te? Csak hogy tudjam, milyen nevet sikoltozzak, ha úgy szeretnéd.

A faun kibökte az első nevet, ami az eszébe jutott.

- Jacob Montellier vagyok, kisasszony - hajolt meg kissé ültében a faun. -Örülök, hogy megismerhetem!

A nő csodálkozó, nagy szemeket meresztett, de az arcán megjelenő enyhe pír elárulta, imponált neki a stílus.

- Honnan szalajtottak téged?

- Sok helyen éltem már.

- Jó, jó, elég lesz! Nem akarom hallani az életedet. Idekint mindenkinek megvan a maga szívszorongató sztorija - intette le a nő. Olcsó gyűrűk csillantak meg az ujjain. - Rendben, de csak egyest és kettest vállalok. A hármas zóna ma már nem fér bele. Hacsak nem akarsz várni pár órát, mert akkor talán már az is menni fog.

- Szívesen várok én önre, akár egész éjjel.

- Hülye! - mosolyodott el Zikka. - Valamikor aludnom is kell, nem érek rá egész éjszaka! Oké, tudod, mit? Kezdjük el most, de haladjunk lassan. Ha jól csináljuk, mire eljutunk a kettesig, már talán mehet a hármas is. De semmi erőszakoskodás, mert azt kegyetlenül megtorlom! Világos?

- Becsületszavamat adom, úriember leszek, kisasszony.

Zikka felnevetett.

- Micsoda egy pasas vagy te, hallod! Na gyere, Jacob, ott az a sarokasztal, annál biztosan nem zavarnak minket.

A faun izgatottan követte a nőt, majd a kör alakú elkerített kis részben szorosan mellé ült.

- Az igazság az, hogy már nagyon régen nem voltam közelebbi kapcsolatban egyetlen nővel sem... - tette a kezét Zikka combjára.

A nő dühösen lesöpörte Jacob kezét.

- Hé, semmi testi kontaktus, oké? Nincs annyi pénz a világon! Más se hiányzik, mint hogy elkapjak valami betegséget!

- De.

- Vedd fel a sisakot, és ülj nyugodtan! Van valami kedvenc helyed, ahol kezdeni szeretnél?

- Mármint milyen kedvenc helyem? - lepődött meg a faun.

- Oké, hagyjuk. Akkor maradunk a sablonnál, mondjuk hotelszoba a tengerparton. Ha nem tetszik, menet közben is változtathatunk. Na, gyerünk, Jacob, mert az idő pénz!

Alig érintette a fejét a sisak, a faun tudatát szinte azonnal elnyelte a sötétség. Nem ájult el, de mintha kikapcsolták volna körülötte a világot: a hangok, fények megszűntek.

- Hol vagyunk? A fenébe, biztos valami programhiba!

Jacob a hang irányába perdült. Ismeretlen, fiatal szőke nő állt előtte, világoskék selyem köntösben.

- Zikka?

- Mást vártál? Ja, hát virtuális térben nem szívesen mutogatom a valódi arcomat. Tudod, hogy van ez.

- Nem, nem igazán. Ha most azt mondom, még soha nem használtam ezt a micsodát, akkor elhiszed?

- Soha? Az meg hogy lehet? - meresztett nagy szemeket a szőke kebelcsoda képét felvett Zikka. - Szórakozol velem? Még soha nem voltál együtt nővel vagy férfival?

- Dehogynem, számtalanszor, de nem így - mutatott körbe a faun a nagy, fekete semmiben.

- Fizikailag? - döbbent meg a nő.

- Igen, kizárólag úgy. Ez a virtuális micsoda nekem nagyon ismeretlen.

- Testileg érintkeztél másokkal? Jacob, te most vagy hazudsz, vagy nagyon hülye vagy.

- Miért, mi ebben olyan furcsa?

- Mert fizikai szexet csak nyolcszoros, méregdrága orvosi engedéllyel lehet elkövetni! Nehogy azt mondd, hogy te ezt nem tudtad! Nem úgy nézel ki, mint aki ennyire tele van pénzzel!

Jacob inkább hallgatott. A nő tanácstalanul forgolódott, majd vállat vont.

- Hát, legalább nincsenek zavaró tényezők, igaz? Szerintem, gondolj valami szép helyre, amit meg szeretnél látogatni! Az alkalmazás majd leveszi a mintát az agyadból, és már ott is leszünk.

- Nahát, tényleg? Ez valami transzportáló eszköz?

- Jacob, te melyik barlangban éltél eddig? Dehogy! Ez nem teleport, csak virtuálisan jelenik meg a környék...

A faun eltöprengett, melyik helyszín is lenne a legalkalmasabb. Háromezer éve élt a bolygón, így rengeteg szép helyen járt.

Napfényes, sárga fövenyű tengerpart jelent meg a talpuk alatt. A vakítóan kék égbolton csupán néhány kóbor bárányfelhő úszott lomhán a horizont felé.

Sirályok rikoltozását hozta feléjük a sós tengeri szellő. Zikka elámult.

- Azt a mindenit! Ilyen élethű verziót még soha nem láttam!

A nő leguggolt, belemarkolt a homokba, majd az ujjai közül kipergő szemeket bámulva megcsóválta a fejét:

- Tökéletes! A legutolsó homokszemig tökéletes. Talán Mitch tovább fejlesztette a rendszert? Na, mindegy. Jacob, ha ez a választásod, akkor nekem nagyon tetszik! Na, gyere, te, barlanglakó. - dobta le magáról a könnyű köntöst a nő.

A faun bámulta a meztelen szőkeséget, és mintha csupán álmodná, olyan bizonytalanul lépett közelebb. A világos mézszínű hajba belekapó szél láttán felötlött benne az emlék. Az első. Anasztosz kovács lánya, Euridiké... Neki volt ilyen haja.

A tengerpart eltűnt, hirtelen egy erdei tisztáson találták magukat. A nap már erősen hanyatlott, tücskök ciripeltek a magas fűben. Tőlük alig pár lépésre fiatal pár szeretkezett. A faun felismerte a háromezer évvel ezelőtti önmagát és a görög lányt, aki miatt kis híján önszántából halandóvá vált.

A kép váltott, ezúttal egy csűr félhomálya borult rájuk. Ifjú pár igyekezett nevetve, ölelkezve befelé a pajtába. Újabb villanás, ezúttal vihar-rázta kunyhót pillantottak meg maguk körül. A durván ácsolt ágyban barna hajú nő emelkedett az alatta fekvő férfi fölé, és egyre gyorsuló mozgásba kezdtek. Újabb helyszín, újabb kor következett, majd ismét és megint...

Zikka tántorogva kapaszkodott bele a faun karjába.

- Mi a büdös franc ez? Honnan jön ez a sok kép? Ki kell lépnünk, de azonnal, mert ez csak valami rendszerhiba lehet!

- Nem az - rázta meg a fejét Jacob szomorkásan. - Ezek az én emlékeim.

- Az lehetetlen! Ha soha nem használtad a VR-t, akkor honnan égtek be ezek az emlékek az agyadba? Én kilépek! Sajnálom, de ilyen feltételekkel nem vállalom. A pénzt megtartom, mert nem az én hibámból hiúsult meg az üzlet. Hallod, Jacob?

A faun némán bólintott, miközben az ezernyolcszázas évek végét idéző ruhában sétakocsikázó, hevesen csókolózó önmagát figyelte.

- Kijárat, vészhelyzet! - kiáltott fel Zikka, de semmi sem történt. - A rohadt életbe, bent ragadtunk a VR-ban! Remélem, Mitch hamar észreveszi, különben a rendszer szétcseszi az agyunkat! Jacob, te nem.

A nő torkán akadt a szó, arcán határtalan rémület terült szét.

- Ki a franc vagy te? Mi vagy te?! - nyöszörögte a faunra bámulva.

Jacob értetlenül pillantott végig magán. Ijedten vette észre, hogy talán az emlékek, vagy talán a virtuális tér apránként lehántotta róla az álcáját. A körülöttük változó színhelyek elolvadtak, mint jégkocka a napon, és ismét a nagy fekete semmi ölelte őket körbe.

Zikka, aki immár a valódi alakjában láthatta a faunt, hátrálni kezdett, és tiltóan felemelte a karját!

- Ne közelíts! Hallod? Tudom, ki vagy, láttam rólad filmet! Te vagy az ördög, a Sátán! Takarodj innen! Hagyj békén!

- Zikka, én nem az ördög vagyok, hanem faun - sóhajtott nagyot Jacob.

Közelebb lépett a nőhöz, de az eszeveszett, szűnni nem akaró sikoltozásba kezdett.

- Takarodj! Engedj! Ki akarok lépni! Elég!

- Mi a nyavalya ütött belétek?

A csapos hangja és a bár tompított hangulatfényei arculcsapásként érték a faunt. Zikka rettegve felpattant, védelmet keresve a nagydarab pultos mögé ugrott.

- Ez nem ember! Ez az ördög, Mitch! Láttam! Nem VR volt, hanem a valóság! Tudom! Érzem! Láttam! Szarva van és patája! Pont, mint a holo-filmekben!

- Mi van? - pislogott bután a csapos, majd tekintetében éledő dühhel fordult a faun felé. - Na, haver, azt hiszem, eddig tartott a vendégszeretetem! Kapd össze magad, és tűnés innen, amíg még megvan minden fogad!

Jacob megszeppenten tápászkodott fel.

- Elnézést, én nem tudtam... Én nem...

- Takarodj! - mutatott a pultos az ajtóra. - Ha még egyszer meglátom a képed a környéken, hát nem állok jót magamért!

A faun iszkolt kifelé a bárból.

Az odakint ácsorgók közben felszívódtak, így Jacob egyedül tanácstalankodott a kihalt utcán.

„Miféle világ ez?” - kesergett, miközben igyekezett minél messzebbre kerülni a szórakozóhely fényreklámjaitól. „De a fontosabb dolog, hogy hol találok itt szerelmet? Ha a valóságban nem szeretkeznek, a virtuális térben pedig lelepleződök, akkor lassan, erőm fogytán halandóvá válok! Nem akarok egy ilyen világban meghalni! Igaz, nem akarok ilyen világban élni sem! Aludni! Igen, ezt kellene tennem! Vissza kell mennem aludni!”

Ám ezt nem merte megtenni, két okból sem. Az egyik, mert nem ismerte még annyira ezt a világot, hogy tudja, hol tudna száz évig biztonságban lenni. A másik ok pedig, ha túl gyenge, mikor álomra hajtja a fejét, talán soha nem ébred fel. Vagyis felébredne, de azt még az ellenségeinek sem kívánta. Hallott már olyan faunról, aki utolsó kétségbeesésében megpróbálta alvással kiböjtölni a szerelem nélküli időszakot. Ha igazak voltak a szóbeszédek, a szerencsétlen megkövesedett teste egy angliai kastély kertjébe került, mint szökőkút-dísz. Borzalmasabb, mint a halál. Száz évet aludni, hogy aztán negyven éven át örök mozdulatlanságra kárhoztatva látni, amint a világ lassan megváltozik a szobornak hitt faun körül. Majd ismét tehetetlenül aludni...

Céltalanul ődöngött a gyatra utcai lámpák foghíjas fényében, maga sem tudta, merre jár, mikor zaj ütötte meg a fülét. Alig százlépésnyire, vörösen vibráló fényfal mögött nyüzsgő város képét pillantotta meg.

„Aha, ez lehet a belváros!” - gondolta. A fényfal mögött két fegyveres beszélgetett, kicsit távolabb tőlük jól öltözött emberek siettek a dolgukra. A levegőben járművek nyüzsögtek, de egy sem lépte át a majd öt méter magas fényfalat. Hirtelen eszébe jutott, amit a csapos mondott. Igen, talán a belvárosban akad olyan nő. Hiszen valahogy csak születnek gyerekek! Az kizárt, hogy minden gyerek mesterséges megtermékenyítéssel, valami orvosi laborban látja meg a napvilágot!

Figyelte a túloldalon mászkáló embereket, majd testének egyetlen futó rázkódásával már ruhát is váltott.

„Rómában, mint a rómaiak!” - jutott eszébe a mondás, majd határozott léptekkel a fényfalhoz sietett.

A vörös fény egy másodpercre bizonytalanul körbenyaldosta a testét, majd akadály nélkül átlépett a belvárosba. A sötétszürke egyenruhás rendőrök gyanakvó pillantást vetettek rá, de mivel a fény átengedte és ruhája is illett a város e kerületeiben lakó emberek viseletéhez, csupán egy gyors kérdésre állították meg.

- Mr. Montellier, mit keresett odakint?

A faun tétován megvonta a vállát. Hamarjában nem talált jobb magyarázatot, hát kivágta:

- Jótékonykodtam egy kicsit...

- Ez szép, de higgye el, semmi értelme azokat pénzzel meg gyógyszerrel tömni. Ha megfogadja a tanácsomat, ne mászkáljon odakint! Pláne egyedül, mert nem szeretnénk, ha felkerülne az eltűnt személyek listájára.

- Köszönöm, majd igyekszem vigyázni magamra - indult tovább a faun.

A rendőrök szeme jelentőségteljesen összevillant, az idősebbik férfi egyezményes jellel mutatta a társának, hogy mit gondol Jacobról: Bolond!

A faun a fáradtságról megfeledkezve sétált a fényárban úszó, égbe nyúló, néha határozottan furcsa formájú épületek között. Férfiak, nők siettek, sétáltak kényelmesen mindenütt. A levegőben, de az úton is szokatlan formájú járművek zúgtak, a házak között lebegő vagy falra erősített háromdimenziós reklámok kínálgattak mindenféle ismeretlen árucikkeket, szolgáltatásokat.

„Hogyan tudhatnék meg többet erről a világról?” - vetődött fel benne a kérdés, amire szinte rögtön meg is találta a választ. A közeli, átlátszó csőben közlekedő rettenetesen gyors vonat megállójánál álló hengeres oszlopon öles fényfelirat hirdette a funkcióját: információs állomás.

Arrafelé irányította a lépteit, közben figyelte az embereket. A divat emlékeztette egy kicsit az 1970-es évekre, de a ruhák anyaga finomabbnak, lágyabbnak tűnt, és a frizurákat is inkább az egyszerűség jellemezte. Ami feltűnt neki, hogy szinte minden öltözetet nyakig felgombolva hordtak.

„Zikka szalagokból álló ruhája itt nagyobb feltűnést keltene, mint egy kétfejű szamár” - gondolta Jacob mosolyogva, majd aggodalom fogta el. Ha a lerobbant külvárosi kocsmában a jóformán semmit sem viselő Zikka nem volt hajlandó a testi gyönyörökre, akkor vajon mit remélhet a belvárosban élő nőktől? Miközben átvágott a téren, igyekezett jobban megfigyelni a körülötte sétálókat, de aggodalma nemhogy enyhült volna, inkább csak egyre nőtt.

A legtöbb nő kortalannak tűnt, lehettek akár tizennyolc, de negyven évesek is. Jacob nem tudta, hogy ez sebészeti beavatkozás, valamiféle genetikai dolog, vagy egyszerű kozmetikai szerek következménye, bár ez nem is volt annyira lényeges. Rövidre nyírt, vagy feszes lófarokba kötött hajukkal és nyakig begombolt, zakószerű felsőikkel mintha szándékosan akarták volna elrejteni a nemüket. Ahogy tovább nézelődött, rájött, a férfiakról is nehéz volt megállapítani a korukat. A nőkhöz hasonló, bár valamivel lezserebb öltözékükben néha nehéz volt az első pillantásra eldönteni, kivel is áll szemben a faun.