A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Stephen King – Peter Straub: THE TALISMAN

First published in 1984 by Viking Penguin, Inc.

Copyright © Stephen King and Peter Straub, 1984

This translation is published by arrangement with the author and the author’s agent, The Lotts Agency, Ltd.

Hungarian translation © Koppendorfer Noémi, 1994, 2026;
Zentai Éva, 1994, 2026

A fordítást az eredetivel egybevetette Neset Adrienn

Fordította

ZENTAI ÉVA

(1–8. fejezet)

KOPPENDORFER NOÉMI

(9. fejezettől)

Ruth Kingnek és Elvena Straubnak

„De mink Tommal, mondom, fölkaptunk a hegy tetejére akkor, onnét néztünk a városon körbe. Három-négy házban láttunk világot, ott talán beteget ápoltak – fölöttünk meg a csillagok ragyogtak gyönyörűségesen. A városon túl mérföld szélesen hömpölygött a folyó. Ijesztő is volt meg fenséges is így elnézni!”

„Az új ruhám persze összemeszeztem meg összeviaszkoltam, és fáradtságomban a nyelvem kilógott.”

Mark Twain: Huckleberry Finn kalandjai

(Bartos Tibor fordítása)

ELSŐ RÉSZ
Jack nagy útra indul

ELSŐ FEJEZET
Az Alhambra Parkszálló

1

1981. szeptember 15-én egy Jack Sawyer nevű gyerek állt a szárazföld és a víz találkozásánál, keze a farmernadrágja zsebében, tekintete a végtelen Atlanti-óceánon. Tizenkét éves volt, és a korához képest nagyra nőtt. Meglehetősen hosszú, barna haját nemes, tiszta homlokáról hátrafújta a tengeri szélfuvallat. Csak állt, telve azokkal a zavaros, fájdalmas érzésekkel, amelyek már három hónapja nem tágítottak mellőle, amióta az anyja felszámolta a házukat a Los Angeles-i Rodeo Drive-on. Ezután ingatlanügynökök, csekkek és bútorok hosszú felvonulása közepette kibéreltek egy lakást New Yorkban, a Central Park Westen, majd onnan is továbbálltak, és idejöttek, erre az elhagyatott kis üdülőhelyre, New Hampshire rövidke tengerpartján. Jack életéből eltűnt minden rendszer és szabályosság. Olyan mozgalmas és zabolátlan lett az élete, mint az előtte rengő óceán. Anya csak hajtotta egyik helyről a másikra, keresztül a világon; de vajon mi hajtotta anyát?

Folyton menekült.

Jack megfordult, végignézett a néptelen part fövenyén, előbb balra, aztán jobbra. Balra árválkodott az Arcadia Vidám Vásár, az élménypark, amely az emlékezet napjától a munka ünnepéig, vagyis május harmincadikától szeptember első hétfőjéig zakatolt, zsivajgott. Most kihalt volt és néma, mint a szív két dobbanás között. A hullámvasút puszta állványzatnak tűnt a sivár, borult ég előterében, függőleges gerendáit és rézsútos támrendszerét mintha rajzszénnel vázolták volna oda. Újdonsült barátja, Speedy Parker is ott volt valahol, de most nem Speedy Parker járt az eszében. Jobb kéz felől emelkedett az Alhambra Parkszálló, a gondolatai állandóan ide tértek vissza. Megérkezésük napján egy pillanatig azt hitte, szivárványt lát a manzárdtető felett, és hogy ez valamiféle jelzés, jobb idők előjele. De rosszul látta, nem szivárvány volt, csak egy szélkakas forgott jobbról balra, aztán balról jobbra az oldalszélben. Jack kiszállt a bérelt kocsiból, ügyet sem vetve anya ki nem mondott kérésére, hogy csináljon valamit a poggyásszal, és feltekintett. A forgolódó réz szélkakas felett sivár, szürke volt az égbolt.

– Nyisd ki a csomagtartót, és fogd a bőröndöket, kisfiam – szólt utána anya. – Ez a lecsúszott, öreg színésznő szeretne bejelentkezni és bedobni valami innivalót.

– Egy klasszikus martinit – dünnyögte Jack.

– Nem is vagy olyan öreg, ezt kellett volna mondanod – jegyezte meg anya, miközben nagy nehezen kikászálódott a vezetőülésből.

– Nem is vagy olyan öreg.

Anya rámosolygott, és egy pillanatra újra a régi, rettenthetetlen Lily Cavanaugh (mellesleg Mrs. Sawyer) volt, két évtized B kategóriás filmjeinek koronázatlan királynője.

– Itt jó dolgunk lesz, Jacky – mondta, és kiegyenesítette a hátát. – Itt minden rendben lesz. Ez jó hely.

Sirály bukkant fel a tető felett, és Jacknek hirtelen az a nyugtalanító érzése támadt, hogy a szélkakas kelt szárnyra.

– Egy darabig nyugtunk lesz a telefonhívásoktól, az is valami, nem igaz?

– Dehogynem – mondta Jack. Morgan bácsi telefonhívásai elől menekült anya, nem óhajtott tovább huzakodni halott férje üzlettársával, egyetlen vágya volt, hogy bebújjon az ágyba egy klasszikus martini társaságában, és a fejére húzza a takarót…

Anya, mi van veled?

Túl sok már a halál, halálból áll ki a fél világ. Odafönt rikoltott egyet a sirály.

– Indulj már, öcskös, indulj már! – mondta az anyja. – Befelé a Szép és Jó Palotába!

Jacknek akkor átfutott a fején: Ha minden kötél szakad, még mindig ott van Tommy bácsi, ő majd segít rajtunk.

Csakhogy időközben Tommy bácsi is meghalt; halálhíre már ott várakozott a hosszú telefonkábelek túlsó végén.

2

Az Alhambra kinyúlt az óceán fölé, hatalmas, viktoriánus tömegét irdatlan gránittömbök tartották, amelyek szinte egybeolvadtak az alacsony partfokkal, New Hampshire néhány kilométeres tengerpartjának kiugró gránitszirtjével. A part homokjáról nézve Jack alig látott valamit a szárazföld felé eső nyírott kertekből: egy darabka sötétzöld sövényt, semmi mást. Az égre kirajzolódott a réz szélkakas, észak-északnyugati irány között negyedúton. A szálló előcsarnokában bronz emléktábla adta hírül, hogy az Északi Metodisták Kongresszusa 1838-ban itt tartotta az első rabszolgaság-ellenes tüntetését, aminek aztán Új-Angliában nagy hagyománya lett. Daniel Webster volt a tüntetés szónoka, és ihletett szenvedéllyel, hosszan beszélt. Az emléktáblán ez az idézet állt a szónoklatából: „Véssük eszünkbe, hogy a rabszolgaság mint amerikai intézmény a mai nappal sorvadásnak indult, és bizonyára hamarosan el is pusztul minden államunkban és minden territóriumunkon.”

3

Tehát megérkeztek ide az előző hét valamelyik napján, és ezzel véget ért a New York-i hónapok zűrzavara. Az Arcadia nevet viselő partszakaszon nem voltak Morgan Sloat által alkalmazott ügyvédek, akik iratokat lengetve pattannak elő a kocsijukból, hogy ezt muszáj aláírnia, muszáj aláírnia, Mrs. Sawyer, mert már rég iktatni kellett volna. Az Arcadia nevet viselő partszakaszon nem csöngött a telefon déltől hajnali háromig egyfolytában (Morgan bácsi szemlátomást megfeledkezett arról, hogy a Central Park West lakói nem kaliforniai időszámítás szerint élnek). Sőt, a telefon itt egyáltalán nem csöngött.

Lily feszült figyelemmel hajtott be a tengerparti városkába, a szeme majd összeakadt a nagy odafigyeléstől, de Jack egyetlenegy embert látott az utcán, egy őrült öregurat, aki bevásárlókocsit tolt kelekótyán a járdán. Felettük üres égbolt húzódott; barátságtalan szürkeség. New Yorkhoz képest teljesen szokatlan volt, hogy itt más hang nem hallatszott, csak a szűnni nem akaró szél, amint végigsüvít a forgalom híján túlságosan is szélesnek tűnő, néptelen utcákon. Bezárt üzletek mindenütt, a kirakatokban felirat: CSAK HÉTVÉGÉN NYITVA, vagy ami még kilátástalanabb: VISZONTLÁTÁSRA JÖVŐ JÚNIUSBAN! Az Alhambrához vezető utcában százszámra várakoztak az üres parkolóhelyek, és a szomszédos Arcadia Teaszalon és Házi Nyalánkságok Boltja asztalainál nem ült senki.

Csak félbolond, kopott öregurak tologattak bevásárlókocsikat a néptelen utcákon.

– Életem legboldogabb három hetét töltöttem ebben a fura kis városkában – mondta Lily, miközben elhagyta az öregurat (aki, Jack látta, ijedt gyanakvással utánuk fordult, és mondott valamit, de azt már nem lehetett kivenni, hogy mit), aztán lendületesen rákanyarodott a szálló előkertjén átívelő kocsifelhajtóra.

Lily Cavanaugh (Mrs. Sawyer) valamikor itt boldog volt. Ezért pakolták össze a létfontosságú holmijukat bőröndökbe és táskákba és reklámszatyrokba, ezért fordították rá a kulcsot a lakásra (ügyet sem vetve a harsány telefoncsöngésre, amely még a kulcslyukon is átfurakodott, és követte őket a lépcsőházba); ezért rakták tele a bérelt kocsi hátsó ülését és csomagtartóját degeszre tömött dobozokkal meg batyukkal, ezért vánszorogtak órákon át a forgalmi dugóban a Henry Hudson Parkwayen, és végül ezért téptek további sok-sok órán át az I–95-ösön: mert Lily Cavanaugh valamikor itt boldog volt. 1968-ban, a Jack születését megelőző évben Oscar-díjra jelölték a Tündöklés című filmben nyújtott alakításáért. A Tündöklés színvonalasabb film volt, mint a legtöbb, amiben Lily valaha játszott, és ebben megcsillogtathatta azokat a képességeit, amelyek a szokásos feslettnő-szerepeiben nem érvényesülhettek. Senki nem számított rá, hogy meg is kapja a díjat, a legkevésbé Lily maga; csakhogy ő halálosan komolyan vallotta azt a közhelyet, hogy az elismerés lényege nem a díj, hanem a jelölés, és megtiszteltetésnek vette, jóleső, igazi megtiszteltetésnek. Phil Sawyer úgy látta jónak megünnepelni a szakmai elismerésnek ezt a ritka pillanatát, hogy fogta Lilyt, és nagy bölcsen elvitte három hétre a kontinens túlsó szélére, az Alhambra Parkszállóba, ahol pezsgőzés közben az ágyból nézték az Oscar-díjak kiosztását. (Ha Jack idősebb, és veszi a fáradságot, hogy utánaszámoljon, rájöhetett volna, hogy élete lényegében az Alhambrában vette kezdetét.)

Amikor aztán sor került a legjobb női mellékszereplő nevének felolvasására, Lily a családi krónika szerint rámordult Philre: – Ha nekem ítélik ezt a micsodát, és miattad nem vagyok ott, tűsarkú cipőben fogok dzsiggelni a hasadon.

De miután kiderült, hogy Ruth Gordoné lett az Oscar, azt mondta: – Igazán megérdemelte, nagyszerű lány. – Egyúttal oldalba bökte a férjét, és kijelentette: – Jó lesz, ha igyekszel még egy ilyen szerepet keríteni, te nagymenő filmügynök, te!

De hasonló szerep többé nem volt. Phil halála után két évvel, az utolsó, Motormániások című filmjében egy kiöregedett, megkeseredett prostituáltat játszott.

Jack, miközben a poggyászt rámolta ki a csomagtartóból meg a hátsó ülésről, tisztában volt vele, hogy az anyja az emlékeit éli át újra. Egy D’Agostino reklámszatyor kirepedt a D’A mentén, a kipotyogó zoknilabdák, fényképek, sakkfigurák meg képregények minden egyebet beborítottak a csomagtartóban. Jack nagy üggyel-bajjal belegyömöszölte őket a többi szatyorba. Lily lassan ment felfelé a szálloda lépcsőjén, a rézkorlátba kapaszkodva, mint egy öregasszony.

– Majd keresek egy londinert! – szólt vissza, de nem fordult meg.

Jack kiegyenesedett a kitömött szatyrok felett, és újra felnézett az égre, ahol, meg volt róla győződve, az imént szivárványt látott. De szivárványnak nyoma sem volt a barátságtalan, csalóka égen.

Aztán halk, de tökéletesen érthető hangon megszólalt mögötte valaki:

– Gyere ide!

– Tessék? – mondta, és megfordult. Üresen terült el előtte a kert és a kocsifelhajtó.

– Mi van? – kérdezte anya. Görnyedten kapaszkodott a nagy bejárati ajtó kilincsébe.

– Semmi – mondta Jack. Hát persze, rosszul hallott, és nem jól látott. Már el is felejtette a szivárványt meg a hangot, amint meglátta, hogy anya a nehéz ajtóval küszködik. – Várj, majd segítek – mondta, és egy nagy bőröndöt meg egy pulóverekkel megtömött papírzsákot cipelve felbicegett a lépcsőn.

4

Mielőtt Speedy Parkerrel megismerkedett, úgy teltek a napjai a szállodában, hogy észre sem vette az idő múlását, akár az alvó kutya. Ezekben a napokban az egész élete olyan volt, mint egy álom, tele árnyakkal és megmagyarázhatatlan átmenetekkel. Előző este a telefonkábeleken keresztül megérkezett Tommy bácsi halálhíre, de bármennyire megrendítő volt is, még ez sem ébresztette fel teljesen. Ha hitt volna valamiféle misztikában, azt gondolhatta volna, hogy idegen erők kerítették hatalmukba, azok irányítják az életét meg anyáét is. A tizenkét éves Jack Sawyernek azonban a tevékenység hiányzott; Manhattan eleven lüktetése után valahogy alapvető módon összezavarta és letörte ezeknek a csöndes napoknak a dologtalansága.

Ahogy állt a parti fövenyen, azon kapta magát, azt sem tudja, hogy került oda, és mi keresnivalója van ott egyáltalán. Valószínűleg Tommy bácsit gyászolja, de olyan az egész, mintha a tudata elaludt volna, és magára hagyta volna a testét. Esténként képtelen volt nyomon követni a filmek cselekményét, amiket Lilyvel néztek a tévén, és ha olvasni próbált, az még kevésbé maradt meg a fejében.

– Kimerített a sok ide-oda költözés – mondta Lily, aki mélyet szívott a cigarettájából, és a füstön át összehúzott szemmel ránézett. – De egy kis kikapcsolódás majd rendbe hoz. Jó hely ez, Jacky. Élvezzük, amíg csak lehet.

Előttük, az enyhén vörösbe borult képernyőn Bob Newhart a jobb kezében tartott cipőt nézte merengve.

– Én is azt csinálom, Jacky. – Rámosolygott. – Kikapcsolódom, és élvezem a dolgot.

Jack az órájára pillantott. Két órája ültek a televízió előtt, és semmire nem emlékezett abból, amit látott.

Már éppen felkelt, hogy megy lefeküdni, amikor felberregett a telefon. Tehát a jó öreg Morgan bácsi rájuk talált. Morgan bácsi hírei soha nem voltak szívderítőek, de ez, úgy nézett ki, még azok között is rekordot javít. Megállt a szoba közepén, és látta, hogy az anyja elsápad, aztán még sápadtabb lesz, és még annál is sápadtabb. Felemeli a kezét, és a torkára szorítja, amelyen az elmúlt hónapokban újabb ráncok jelentek meg. Alig szól valamit, csak annyit suttog a végén:

– Köszönöm, Morgan – és lerakja a kagylót. Azután felé fordul, és öregebbnek, betegebbnek látszik, mint valaha.

– Most nagyon erősnek kell lenned, Jacky, jó?

Egyáltalán nem érezte magát erősnek.

Lily megfogta a kezét, és azt mondta:

– Tommy bácsi ma délután meghalt, Jack. Egy kocsi elgázolta, és továbbhajtott.

Jack levegő után kapkodott, úgy érezte, megfullad.

– Éppen keresztülment a La Cienega sugárúton, amikor elütötte egy furgon. Van egy szemtanú, aki annyit látott, hogy a furgon fekete, és a VADÓC felirat áll az oldalán, de semmi többet.

Lily elsírta magát. Egy perc múlva, maga is meglepődött rajta, Jack is vele sírt. Mindez három nappal ezelőtt történt, de számára egy öröklétnek tűnt.

5

1981. szeptember 15-én egy Jack Sawyer nevű gyerek nézte a végtelen vizet, a sima parti fövenyen állva egy szálloda előtt, amely a Walter Scott-regények várkastélyaira hasonlított. Sírni szeretett volna, de nem jöttek könnyek a szeméből. Mindenfelől halál vette körül, halálból állt ki a fél világ, szivárvány sehol. A VADÓC feliratú furgon megfosztotta a világot Tommy bácsitól. Tommy bácsi holtan fekszik Los Angelesben, messze a keleti parttól, pedig gyerek létére még ő is tudja, hogy valójában itt a helye. Hiszen mi keresnivalója a nyugati parton az olyan embernek, aki nyakkendőt köt, mielőtt elmegy bélszínes szendvicsért az Arby’shoz?

Az apja meghalt, Tommy bácsi meghalt, és lehet, hogy anya is a halálán van. Itt is érezte a halál jelenlétét, itt, az Arcadiának nevezett tengerparton, ahol Morgan bácsi hangján szólalt meg a telefonban. Nem olyan kézenfekvő, közvetlen érzés volt ez, mint a szezon utáni hangulat az elhagyatott, melankolikus nyaralóhelyen, ahol minduntalan elmúlt nyarak kísérteteibe botlik az ember; nem, benne volt a dolgok szövetében, az óceánról fújó szél illatában. Jack félt… már hosszú ideje egyfolytában félt. Az, hogy itt volt, ahol minden annyira kihalt, csak hozzásegítette, hogy tudatosuljon benne, fél. Meglehet, egész úton a Halál vezetett New Yorktól idáig, az I–95-ösön, az hunyorgott a cigarettafüstben, az szólt oda neki, hogy keressen valami bopot az autórádión.

Halványan emlékezett még, hogy az apja egyszer azt mondta rá: felnőtt fejjel született, de most egyáltalán nem érezte felnőttnek a fejét. Jelenleg határozottan úgy érezte, hogy gyerekfeje van. Félek, gondolta. Piszkosul félek. Úgy érzem, itt egyszerűen vége a világnak.

Felette sirályok hasogatták a szürke levegőt. És a csönd is éppen olyan szürke volt, mint a levegő, olyan halálosan szürke, mint a karikák anya szeme körül.

6

Már maga sem tudta, hány napja lézeng zsibbadtan sodródva az időben, amikor betévedt az élményparkba, megismerkedett Lester Speedy Parkerrel, és valahogy elmúlt az az érzése, hogy tehetetlen, hogy fogságban tartják. Lester Parker fekete volt, göndör, ősz hajjal, mély barázdákkal az arcán. Nem volt rajta semmi különös, annak ellenére, hogy annak idején vándor blueszenészként meglehetős hírnévre tett szert. Hallani sem hallott tőle Jack semmi rendkívülit. Mégis, attól kezdve, hogy betévedt az élménypark játéktermébe, és magán érezte Speedy fakó tekintetét, érezte, hogy elmúlik róla az a fura szédelgés. Újra önmaga volt. Mintha valami mágikus sugárzás áramlott volna felé az öregből. Speedy rámosolygott, és azt mondta:

– Alighanem társaságom lesz. Megjött a kis utazó.

Való igaz, ettől kezdve nem érezte fogságban magát: egy szempillantással előbb még úgy érezte, mintha nedves vattába és vattacukorba csomagolták volna, most meg határozottan felszabadult. Egy szempillantásnyi időre mintha ezüstös dicsfény jelent volna meg az öreg felett, egy kis fénykoszorú, amely már el is tűnt, mire Jack újra kinyitotta a szemét. Csak most vette észre, hogy Speedy Parker egy széles, súlyos kefeseprű nyelét szorongatja.

– Jól vagy, fiam? – kérdezte, aztán fél kézzel megtapogatta a vesetájékát, és kihúzta magát. – Milyen a világ innen nézve, rosszabb vagy jobb?

– Sokkal jobb – felelte Jack.

– Akkor amondó vagyok, jó helyre jöttél. Hogy hívnak?

A kis utazó, ezt mondta Speedy a legelső alkalommal, a jó öreg Utazó Jack. Magas, szögletes testével a Skee-Ball automatának támaszkodott, két karjával átölelte a seprűnyelet, mintha egy lányt tartana tánc közben. Akit itt látsz, Lester Speedy Parker valamikor maga is utazó volt, fiam, úgy bizony, Speedy is otthon volt az országutakon, az összes országutat jól ismerte a régi szép napokban. Együttese is volt, Utazó Jack, bluest játszottak. Speedy gitározott. Jó pár lemezt is csinált, de nem akar zavarba hozni, nem kérdezi meg, hallottad-e hírüket valaha. Minden szavának ritmikus lüktetése, minden mondatának felismerhető zenéje volt: Speedy Parker seprűnyelet tartott a kezében gitár helyett, de így is zenész volt. Még alig öt másodperce beszélgetett Speedyvel, de Jack már tudta, hogy jazzrajongó apja élvezte volna a társaságát.

Három-négy napon keresztül szinte állandóan ott járt Speedy sarkában, figyelte, ahogy dolgozik, és segített neki, amit tudott. Speedy megbízásából szögeket vert be, festésre váró póznákat csiszolt le; iskolába járás híján ezek az apró-cseprő feladatok legalább lefoglalták: máris jobban érezte magát. Most ismerte csak fel, hogy milyen vigasztalan volt ittlétének első szakasza, aminek újdonsült barátja vetett véget. Mert Speedy Parker a barátja, ezt valami rejtélyes okból kifolyólag biztosan tudta. Az elmúlt néhány napban, mióta elmúlt róla a kábulat (illetve mióta Speedy fakó szemének egyetlen pillantásával lefosztotta róla), az öreggel közelebbi barátságba került, mint bárki mással a világon, talán az egy Richard Sloatot kivéve, akit nagyjából csecsemőkora óta ismert. Speedy meghitt, bölcs jelenléte most enyhítette Tommy bácsi elvesztésének rettenetét, és aggodalmát anya életéért; szinte már a távolból is megérintette ez a jelenlét.

Hirtelen újra visszatért az a kényelmetlen érzés, hogy irányítják, manipulálják: mintha hosszú, láthatatlan dróton húzták volna ide őket erre az elhagyott tengerparti nyaralóhelyre.

Valakik – bárkik legyenek is az illetők – ideparancsolták.

Vagy ez egyszerűen őrültség? Lelki szemei előtt megjelent a hajlott öregúr, amint eszelősen motyog magában, és a járdán dérrel-dúrral tol maga előtt egy üres bevásárlókocsit.

Sirály vijjogott odafönt, és Jack megfogadta, hogy mindenképpen beszélni fog Speedy Parkerrel ezekről az érzéseiről. Akkor is, ha Speedy bolondnak tartja, akkor is, ha kineveti. De titokban tudta, hogy Speedy nem fog nevetni rajta. Tudta, hogy régi barátok, hiszen ha valamit, hát azt biztosra vehette, hogy neki szinte bármit elmondhat.

De ezzel még várnia kell egy darabig. Őrült dolog ez az egész, még maga sem igen érti. Egyelőre tehát inkább hátat fordít a Vidám Vásárnak, keresztülvág a parti homokon, és visszamegy az Alhambra Parkszállóba.

MÁSODIK FEJEZET
Megnyílik az örvény

1

Elmúlt egy nap, és Jack Sawyer semmivel sem lett okosabb. Ráadásul éjszaka olyan rosszat álmodott, mint még soha azelőtt. Álmában valami rettenetes lény jött el anyáért, egy törpe szörnyszülött aszimmetrikus szemekkel és hámló, oszladozó bőrrel. „Anyád már fél lábbal a sírban van, Jack, nosza, kiáltsd: halleluja!” – ezt károgta a szörnyszülött, akiről Jack tudta – már ahogy álmában az ember tudja, amit tudnia kell –, hogy radioaktív, és ha megérinti, ő maga is halál fia. Verejtékben úszva ébredt álmából, kis híján felkiáltott a szorongástól. A hullámverés döreje ébresztette rá, hogy hol van, de még órák múlva sem tudott újra elaludni.

Reggel el akarta mesélni, hogy mit álmodott, de Lily sűrű cigarettafüstbe burkolódzott, kedvetlen volt és hallgatag. Csak akkor mosolygott rá, amikor Jack valami mondvacsinált ürüggyel felállt, és menni készült a szálló kávézójából.

– Majd találd ki, hogy hol vacsorázzunk ma este – mondta Lily.

– Én találjam ki?

– Te. Csak nehogy valami gyorsbüfét válassz! Nem azért jöttem Los Angelestől New Hampshire-ig, hogy hot doggal mérgezzem magam.

– Próbáljuk meg valamelyik halvendéglőt a Hampton-parton – mondta Jack.

– Helyes. Akkor mehetsz játszani.

Igen, mehetek játszani, gondolta Jack, tőle szokatlan keserűséggel. Ó, anya, milyen jópofa vagy. Menjek játszani. És kivel? Anya, mondd, miért vagy itt? Miért vagyunk itt? Nagyon beteg vagy? És miért nem beszélsz velem Tommy bácsiról? Mit akar tőlünk Morgan bácsi? Miért nem…

Ezernyi kérdés tolult fel benne. És mindhiába, úgysem kap választ egyikre sem.

Hacsak Speedy nem…

De hát ez nevetséges; hogyan is oldhatná meg a problémáit egy öreg fekete, akivel alig pár napja ismerkedett meg?

Speedy Parker azonban csak ott motoszkált a fejében, ahogy végigment a strand deszkapallóján, majd nekiindult a nyomasztóan üres tengerpartnak.

2

Itt egyszerűen vége a világnak, gondolta újra.

Felette sirályok hasogatták a szürke levegőt. A naptár szerint még nyár volt, de a nyár itt, az Arcadia Parton szeptember első hétfőjével véget ér. A csönd is éppen olyan szürke volt, mint a levegő.

Lenézett az edzőcipőjére, és látta, hogy valami kátrányszerű maszat ragadt rá. Tengeri hordalék, gondolta. Környezetszennyező kosz. Fogalma sem volt róla, hol szedte fel, mindenesetre óvatosan hátrább lépett a víz szélétől.

A levegőben rikácsolva köröztek a sirályok. Az egyik éppen a feje felett vijjogott, s Jack hirtelen kemény, szinte fémes koppanást hallott. Ahogy megfordult, látta, hogy a sirály nagy szárnylebegtetéssel, biccenve földet ér egy szikladarabon, gyors, már-már robotszerű mozdulatokkal jobbra-balra forgatja a fejét, hogy meggyőződjön róla: egyedül van, aztán lehuppan a simára mosott, kemény homokra, oda, ahová az előbb a kagylót pottyantotta. A kagylóhéj eltörött, mint egy tojás héja, és Jack megpillantotta benne a nyers kagylótestet, amely még elevenen rángott… vagy talán csak képzelte.

Ezt látni sem akarom.

De még mielőtt elfordult volna, sárga csőre görbe végével marcangolni kezdte a sirály a húst, kihúzta, mint egy gumiszalagot, és Jack érezte, hogy görcsbe rándul a gyomra. Képzeletben hallotta a szétfeszített szövetek tagolatlan, fájdalmas jajkiáltását.

Szerette volna elfordítani a tekintetét, de sehogyan sem tudta. A sirály csőre megnyílt, egy pillanatra látni lehetett piszkos rózsaszín torkát. A kagylótest visszacsapódott a törött héjba, a sirály futólag Jackre nézett, és koromfekete szeme rettenetes igazságokat hirdetett: hogy az apák, anyák meghalnak, és meghalnak a nagybácsik is, még akkor is, ha a Yale Egyetemre jártak, és a Savile Row-n készült mellényes öltönyükben olyan áthatolhatatlannak látszanak, mint egy bank páncélterme. Sőt talán a gyerekek is meghalnak, és a végén nem marad más, mint az élő szövetek ostoba, eszméletlen sikoltása.

– Hé! – gondolta magában Jack, de tudtán kívül hangosan ki is mondta. – Hé, hordd már el magad!

A sirály azonban csak állt a prédája felett, és nem vette le Jackről fekete gyöngyszemét. Aztán újra vagdalni kezdte a kagyló húsát. Nem kérsz belőle, Jack? Még rángatózik! Szavamra, olyan friss, hogy szinte még meg se döglött.

Az erős, sárga csőr újra beleakaszkodott a húsba, és húzni kezdte.

A kagyló végre nagy csattanással kiszakadt a héjából. A sirály felemelte fejét a szürke, szeptemberi égboltra, és nagyot nyelt. Aztán megint csak mintha Jackre nézett volna, mint azok a festmények, amelyeknek a tekintete követi az embert, bárhova megy a szobában. És ez a szem… látta már ezt a szempárt.

Hirtelen nagyon hiányozni kezdett neki anya, anya sötétkék szeme. Nem emlékezett rá, hogy valaha is ilyen rettenetesen hiányzott volna, mióta egész kicsi volt. Tente-tente, hallotta őt énekelni, hangja a szél hangja volt, most még itt, csakhamar valahol egészen máshol. Tente, Jack, madárka, vadászni ment apácska, hoz neked majd nyusziprémet, abba pólyállak be téged. És a többi, és a többi. Emlékezett rá, ahogy anya az ölében dajkálja, miközben az egyik Herbert Tareytont a másik után szívja, és olykor egy-egy forgatókönyvet olvasgat… kék lapokat. Igen, erre is emlékezett, úgy hívta őket: kék lapok. Tente, Jacky, minden rendben. Szeretlek, Jacky. Aludj szépen, tente, tente.

A sirály ránézett.

Mintha forró sós vizet ivott volna, úgy áradt szét a torkában a hirtelen rettenet arra a felfedezésre, hogy a sirály valóban őrá néz. Az a fekete szem (kinek a szeme is?) őt nézi. És ismerte ezt a pillantást.

A sirály csőréből kilógott egy nyers húscafat. Ahogy Jack odanézett, beszippantotta. Aztán a csőre különös, de félreérthetetlen vigyorgásra nyílt.

Jack sarkon fordult, és leszegett fejjel, szemhéját rázárva forró, sós könnyeire, futásnak eredt, edzőcipőjével vadul taposva a homokot, s ha valaki képes lett volna felemelkedni, és sirályperspektívából tekint le a földre, az csak őt látta volna, csak az ő lábnyomait a végtelen szürkeségben, a tizenkét éves, magányos Jack Sawyert, amint Speedy Parkerről megfeledkezve rohan vissza a szállodába, és a könnyektől és széltől elfúló hangon újra meg újra ezt az egy tagadószót kiabálja: nem, nem, nem.

3

A parti homoksáv felső szélénél kifulladva megállt. A bal oldali bordatájékának közepétől mintha forró nyilallás hasított volna mélyen a hónaljába. Leroskadt az egyik padra, amelyet az öregek számára állított a városka közigazgatása, és kisimította szeméből a haját.

Szedd össze magad! Ha Fury őrmestert leszerelik, neked kell vezetned a Süvöltő Kommandót!

Elmosolyodott, és tulajdonképpen máris jobban érezte magát. Innen föntről, húszméternyire a víztől, minden valamivel kedvezőbb színben tűnt fel. Valószínűleg a légköri nyomás változása hatott rá, vagy valami hasonló. Ami Tommy bácsival történt, az rettenetes, de idővel nyilván majd túlteszi magát rajta, megtanul beletörődni. Legalábbis ezt mondja anya. Morgan bácsi pedig az utóbbi időben rettentően rámenős, de hát Morgan bácsi mindig is rámenős volt.

Ami anyát illeti… hát itt a nagy probléma, úgy tűnik.

Persze, gondolta, miközben a padon ülve az egyik cipője orrával a deszkapalló peremén túl a homokot turkálta, persze anya még meggyógyulhat. Lehet, hogy meggyógyul; igenis elképzelhető. Hiszen senki nem állt elő azzal, hogy netán rákja volna. Nem. Ha arról lenne szó, akkor Lily nem ide hozza. Valószínűbb, hogy akkor Svájcban lennének, anya hideg gyógyfürdőket venne, és kecskemiriggyel tömné magát, vagy valami ilyesmi. Egész biztos, hogy azt csinálná.

Úgyhogy talán…

Valami mély, surrogó hangra lett figyelmes. Lepillantott maga elé, és szeme nagyra nyílt a csodálkozástól. A bal cipője belső oldalánál megmozdult a homok. A finom, fehér homokszemcsék egy – talán ujjnyi átmérőjű – kis kör mentén örvényleni kezdtek. A kör közepén hirtelen beroskadt a homok, és kis horpadás keletkezett. Talán kéthüvelyknyi mélységben. A horpadás fala is mozgásban volt, az óramutató járásával ellentétes irányú, gyors, forgó mozgást végzett.

Ez nem lehet igaz, mondta magában azonnal, de szívverése felgyorsult. A légzése is szaporább lett. Ez nem lehet igaz, ez a jelenség az Álmok Világához tartozik, és kész. Vagy egy tarisznyarák ás a homokban, vagy valami hasonló…

De nem tarisznyarák volt, és nem is Álom… nem az a másik valóság, amelyikről gyakran ábrándozott, ha elunta magát, vagy ha félt. És semmiképpen sem tarisznyarák.

Gyorsabban kezdett örvényleni a homok, és száraz, percegő hangot adott, a leideni palackkal végzett kísérletre emlékeztette, amelyet fizikaórán látott az elmúlt tanévben. De még inkább valami hosszú, kétségbeesett sóhajtásra hasonlított ez a hang, egy haldokló utolsó hörgésére. Szélről beomlott a homok, és csatlakozott az örvényléshez. Most már nem apró horpadásról volt szó; tölcsér tátongott a homokban, mint a forgószél portölcsérje. Egy rágógumi sárga papírja hol előbukkant a homokörvény oldalában, hol betemette a homok, előbukkant, aztán elbújt, aztán megint előbukkant. Ahogy a tölcsér növekedett, egyre többet lehetett elolvasni a feliratából: JU… Aztán JUI … aztán JUICY F… A tölcsér egyre nőtt, a homok újra leperdült a papírról. Mintha egy szépen megvetett ágyról goromba kézzel lerántanák az ágytakarót. Jack most már végig el tudta olvasni: JUICY FRUIT. Aztán a papírdarab kivágódott a tölcsérből.

Az örvény dühös sziszegéssel, egyre gyorsabban forgott. Hssssshhh… mondta a homok, és Jack csak nézte megbabonázva, aztán elszörnyedve. Ahogy megnyílt a homok, egy nagy, sötét szemre emlékeztetett: mint a sirályé, amely leejtette a kagylót a sziklára, aztán úgy szakította ki belőle az eleven húst, mint egy gumiszalagot.

Hssssshhh, gúnyolódott száraz, percegő hangján a homoktölcsér. És nem képzeletbeli hang volt ez. Bármennyire is szerette volna, ha csak képzeli, Jack csakugyan hallotta a hangot. Kirepült a műfogsora, amikor a VADÓC feliratú furgon elütötte, elrepült, hogy csak úgy zörgött. Bizony, Jack, Yale Egyetem ide, Yale Egyetem oda, ha jön a jó öreg VADÓC feliratú furgon, és kiveri a protkódat, akkor menni kell. Az anyád pedig…

De Jack már újra futásnak eredt, hátra se nézett, csak futott vaktában, a haját kifújta a homlokából a szél, tágra nyílt szemében rémület tükröződött.

4

A szálloda halljának légköre eleve kizárta, hogy itt szaladni lehessen: csönd volt benne, mint egy könyvtárban, a magas, osztott ablakokon beszűrődő szürke fény elmosta és meglágyította az amúgy is kopott szőnyegek színét. Jack lépésben ment keresztül a homályos helyiségen, de olyan gyorsan, ahogyan bírt. Csak akkor iramodott neki, amikor elhagyta a recepció pultját, és persze a hajlott hátú, hamuszín arcú portás éppen ebben a pillanatban bukkant elő hátsó fülkéjének faburkolatú, boltíves bejáratából. Nem szólt semmit, de az arcára fagyott mogorva kifejezés ráncai vagy két centivel meghosszabbodtak a szája sarkánál. Mintha a templomban érték volna rendbontáson. Jack az inge ujjával megtörölte a homlokát, erőt vett magán, és lépésben ment oda a lifthez. Megnyomta a hívógombot, s közben érezte a hátában a portás szúrós tekintetét. Egész héten egyetlenegyszer látta mosolyogni ezt az embert: amikor felismerte anyát. De akkor is legfeljebb csak az elemi udvariasságnak felelt meg az a mosoly.

– Hát nagyjából ilyen öregnek kell lenni, hogy valaki emlékezzen Lily Cavanaugh-ra – mondta anya, amikor egyedül maradtak a szobájukban. Volt idő, nem is olyan rég, amikor órákra feldobta a hangulatát, ha felismerték, ha a taxisofőr, a pincér vagy a Wilshire sugárúton a Saks áruház eladónője emlékezett rá annak az ötven filmnek egyikéből, amelyben az ötvenes-hatvanas években játszott. A B kategóriás filmek királynője – így emlegették; ő meg csak úgy jellemezte magát: „az autósmozik üdvöskéje”. Most már ennek sem tudott örülni.

Jack ott toporgott a zárt liftajtó előtt, miközben hallotta azt a képtelen és ismerős hangot, amely a homokörvényből szólt hozzá. Egy pillanatra maga előtt látta Thomas Woodbine-t, a kedves és erős Tommy bácsit, aki az egyik gyámja volt, és akire mindig lehetett számítani bajban és zűrzavarban, maga előtt látta, amint holtan hever a La Cienega sugárúton, a fogai meg szétszóródnak, mint a pattogatott kukorica, tíz méterrel odébb a vizesárokban. Újra megnyomta a liftgombot.

Gyorsan, gyorsan!

Aztán még ennél is rémesebb kép jelent meg lelki szemei előtt: két barátságtalan férfi egy várakozó autóba próbálta betuszkolni anyát. Hirtelen úgy érezte, pisilnie kell. Egész tenyerével a liftgombra nehezedett, mire mögötte a hajlott hátú portás rosszallóan krákogott egyet. Jack egyik kezének élét bevált mozdulattal arra a mágikus helyre szorította a gyomra alatt, amitől alábbhagyott a feszítő érzés. Most már hallani lehetett a leereszkedő lift lassú zümmögését. Lehunyta a szemét, összeszorította a lábát. Anya bizonytalannak, tehetetlennek és tétovának látszott, a két férfi könnyen betuszkolta az autóba, akár egy kimerült skót juhászt. De Jack tudta, hogy ez nem a valóság; ez csak emlék, amely részben bizonyára az Álmok Világában gyökerezik, másfelől pedig nem is anyával történt meg, hanem vele.

Amint kinyílt a lift mahagóniajtaja, feltárult a félhomályos fülke, és szemközt a rozsdafoltos, hámló tükörben megpillantotta a saját arcát, hirtelen körülvette az öt évvel korábbi jelenet, látta, hogy az egyik férfi szeme sárgára változik, a másiknak a keze tulajdonképpen egy karmos, kemény állati mancs. Úgy ugrott be a liftbe, mint akit vasvillával böktek hátba.

Ez mind képtelenség, gondolta. Az Álmok Világa nem válhat valóra, soha nem láthatta, hogy valakinek a szeme kékről sárgára változik, anya él és virul, semmi ok a félelemre, senki nem áll a halál szélén, veszély legfeljebb is csak annyi, amennyit egy kagylóra nézve a sirály jelent. Jack lehunyta a szemét, miközben a lift iparkodott vele felfelé.

A homokban az az izé kinevette…

Átfurakodott a résen, amint a liftajtó nyílni kezdett. Elrohant a többi lift csukott ajtaja előtt, aztán jobbra fordult, és végignyargalt a faburkolatú folyosón, a fali gyertyatartók, képek mellett, a szobájuk felé. Itt már nem számított akkora vétségnek a futás. A 407-es és a 408-as ajtó nyílott a lakosztályukba, amely két szobából, teakonyhából és nappaliból állt, ablakaiból kilátással a hosszú, sima, homokos tengerpartra és a végtelen óceánra. Anya valahonnan virágot szerzett, vázába rakta, és elrendezte körülötte a bekeretezett családi fényképeket. Jack ötéves korában. Jack tizenegy éves korában. Jack csecsemőkorában, az apja karján. Az apja, Philip Sawyer a régi DeSoto kormányánál, amellyel Morgan Sloat társaságában Kaliforniába utazott azokban a fantasztikus időkben, amikor még olyan szegények voltak, hogy gyakran a kocsiban kellett éjszakázniuk.

Jack benyitott a 408-as ajtón a nappaliba, és szólongatni kezdte anyját:

– Anya! Anya!

Nem érkezett válasz, csak a virágok fogadták meg a mosolygó fényképek.

– Anya! – Becsapódott mögötte az ajtó. Jack jeges szorítást érzett a gyomrában. A nappaliból átrohant a jobb oldali, nagyobbik hálószobába. – Anya! – Itt is nagy csokor tarka virág állt. Az üres ágyon frissen vasalt ágynemű, olyan ropogósra keményítve, hogy leperdült volna róla a ráejtett negyeddolláros. Az ágy melletti kisasztalon vitamintablettákat meg más gyógyszereket tartalmazó barna üvegek sorakoztak. Jack kihátrált a szobából.

Anya ablakából fekete hullámokat lehetett látni, amelyek a partra ki-kigördülve feléje közeledtek.

Egy jellegtelen kocsiból kiszáll két jellegtelen férfi, és megragadják anyát…

– Anya! – üvöltötte.

– Jól van, Jack, hallak – szólt ki Lily a fürdőszobából. – Mi van, az ég szerelmére?

– Ó! – sóhajtotta Jack, és érezte, hogy ellazulnak az izmai. – Bocsánat, csak nem tudtam, hol vagy.

– Fürdöm – mondta Lily. – Készülődöm a vacsorához. Megengeded?

Jack rájött, hogy már nem is kell vécére mennie. Ledobta magát az egyik degeszre kárpitozott székre, és megkönnyebbülten lehunyta a szemét. Tehát jól van…

Egyelőre még jól van, súgta egy sötét hang, és lelki szemei előtt újra megnyílt és forogni kezdett a homokörvény.

5

Tíz-tizenkét kilométerre a szállodától, éppen Hampton előtt, a parti út mentén rábukkantak a Homár Kastély nevű étteremre. Jack menet közben nagy vonalakban beszámolt arról, hogy mivel töltötte a napját, és már kezdett felocsúdni a tengerparton érzett rémületből, amely lassan megfakult az emlékezetében. A pincér vörös mellényben, hátán sárga homárral egy magas ablak melletti asztalhoz vezette őket.

– Parancsol valamit inni, asszonyom? – kérdezte. Szezon múltával kőkemény új-angliai kifejezés ült az arcán, s vizenyős kék szeméből Jack rosszallást olvasott ki a maga Ralph Lauren zekéje meg Lily hanyagul viselt, elegáns Halston ruhája láttán. Másfajta, jól ismert szorongás kerítette hatalmába: az egyszerű, közönséges honvágy. Anya, ha csakugyan beteg vagy, mi az ördögöt keresünk mi itt? Ez a hely kong az ürességtől. Jézusom, ez hátborzongató!

– Hozzon nekem egy klasszikus martinit – mondta anya.

– Parancsol, asszonyom? – érdeklődött a pincér felvont szemöldökkel.

– Jeget tesz a pohárba – mondta Lily. – A jégre egy olajbogyót. Arra Tanqueray gint. Azután… eddig, ugye, érti?

Anya, az isten szerelmére, hát nem látod a tekintetét? Te azt hiszed, jópofa vagy, ő meg azt, hogy hülyét csinálsz belőle. Hát nem látod, hogy néz rád?

Nem. Nem látta. Pedig Lilynek mindig jó szeme volt mások érzékenységére. A helyzetfelismerésnek ez a hiánya újabb keserűség volt Jack számára. Látni, hogy anya minden szempontból leépülőben van.

– Igen, asszonyom.

– Azután – folytatta Lily – fog egy üveg vermutot, bármilyen márkájút, és löttyint belőle a pohárba. Aztán a vermutot visszarakja a polcra, a poharat meg idehozza nekem. Világos?

– Igenis, asszonyom. – A vizenyős, hideg új-angliai tekintet minden szívélyesség nélkül meredt Lilyre. Egyedül vagyunk itt, gondolta Jack. Erre valójában csak most ébredt rá. Te jó ég, egyedül vagyunk.

– És a fiatalúr?

– Egy kólát kérek – mondta Jack szerencsétlenül.

A pincér elment. Lily belekotort a retiküljébe, és előhalászott belőle egy csomag Herbert Tarrytoont („Eredj, hozd ide nekem a polcról a Tarrytoont!” – mondta egyszer, kiskorában Jacknek, aki azóta is így nevezte a Tareytont), és rágyújtott. Három érdes köhögésben szakadt ki torkából a füst.

Újabb keserűség Jack számára. Két évvel korábban Lily teljesen leszokott a dohányzásról. Jack számított rá, hogy vissza fog szokni: gyermeki hiszékenysége és ártatlansága mélyén valami sajátos fatalizmus ezt diktálta. Anya mindig is cigarettázott, előbb-utóbb nyilván újra rágyújt. De hosszú ideig nem tette. Csak három hónappal korábban, New Yorkban kezdett rá újra. Igaz, csak Carltont szívott. Ide-oda járkált a nappaliban, és úgy füstölt, mint egy mozdony, vagy a lemezjátszó előtt guggolt, és a régi rocklemezei vagy halott férje jazzlemezei között turkált.

– Megint cigarettázol, anya? – kérdezte akkor Jack.

– Á, ez csak káposztalevél – mondta Lily.

– Jobb volna, ha azt sem szívnál.

– Kapcsold be inkább a tévét! – szólt rá szokatlanul élesen Lily, és szigorúan összeszorította az ajkát, ahogy felé fordult. – Hátha éppen elcsíped Jimmy Swaggartot vagy Ike tiszteletest. Esetleg együtt hallelujázhatsz a szentfazekakkal.

– Bocs – motyogta Jack.

De az legalább csak Carlton volt. Káposztalevél. Ez azonban Herbert Tarrytoon, a régimódi kék-fehér csomagolásban, szopókával a végén, ami filternek látszik, de nem az. Jack még emlékezett rá, hogy az apja azt mondta valakinek, ő Winstont szív, a felesége meg Tüdőfeketítőt.

– Valami nem tetszik, Jack? – kérdezte most Lily, ráfüggesztve furcsán csillogó szemét, a cigarettát a megszokott, némileg modoros módján a jobb keze mutatóujja és középső ujja közé fogva. Provokálta, hogy mondjon valamit. Hogy kimondja: „Anya, már megint Herbert Tarrytoont szívsz. Ez azt jelenti, hogy azt gondolod, már nincs semmi vesztenivalód?”

– Nem – válaszolta. Újra elfogta az az elkeseredett, tehetetlen honvágy, és sírhatnékja támadt. – Csak ez a hely. Ez nem nagyon tetszik.

Lily körülnézett, és szélesen elmosolyodott. A konyhába vezető csapóajtó előtt két további pincér beszélgetett csöndesen, egy kövér meg egy sovány, vörös kabátban, a hátukon arany homárral. Az alkóv, amelyben ültek, hatalmas teremre nyílt, bejáratát bársonykordon zárta el. A sötéten tátongó teremben a mezopotámiai toronytemplomok alakját idézve pakolták fel a székeket az asztalokra. A végében egy hatalmas üvegfal baljós tengerparti tájra nézett, amely Jacket A halál kedvese című filmre emlékeztette. Gazdag fiatal nőt játszott benne anya, aki a szülei akarata ellenére hozzámegy egy jóképű, fekete hajú idegenhez. A jóképű idegen aztán elviszi egy nagy házba az óceán partján, és azon van, hogy az őrületbe kergesse. A halál kedvese tulajdonképpen jellemző volt Lily Cavanaugh egész pályafutására. Rengeteg olyan fekete-fehér filmben játszott, amelyben jóképű, ám könnyen elfeledhető férfi színészek ide-oda furikáztak lehajtható tetejű Fordokban, kalappal a fejükön.

A sötéten tátongó étterem bársonykordonjáról külön felirat lógott, és még szájba is rágta: EZ A TEREM ZÁRVA.

– Nem valami vidám – jegyezte meg Lily.

– Nem. Olyan, mint az Alkonyzóna – mondta Jack, mire Lily felnevetett a maga érdes, de mégis gyönyörű és ragadós nevetésével.

– Te, Jacky, Jacky – mondta, és mosolyogva odahajolt hozzá, hogy beleborzoljon hosszúra nőtt hajába.

Jack mosolyogva eltolta az anyja kezét (jaj, az ujjai csupa csont és bőr… Anyád fél lábbal a sírban van, Jack…): – Ne fogdossuk a kiállított árut! – mondta.

– Ki nem szarja le?

– Ez a szöveg nem való egy vén szatyor szájába.

– Na megállj csak, nézheted, hogy ki tudsz-e vasalni belőlem mozira pénzt a héten.

– Majd nézem! – mondta Jack, és egymásra mosolyogtak. Még soha nem volt ekkora sírhatnékja, és még soha nem szerette az anyját ennyire. Valami kihívó elszántság érződött most körülötte… az is ehhez tartozott, hogy visszatért a Tüdőfeketítőre.

Megérkeztek az italaik. Lily Jack felé emelte a poharát:

– Egészségünkre.

– Helyes.

Miközben ittak, megindult feléjük a pincér az étlappal.

– Kissé túljátszottam a dolgot az előbb, Jacky?

– Némileg – mondta Jack.

Lily elgondolkodott, aztán vállat vont. – Mit eszel?

– Azt hiszem, nyelvhalat.

– Jó, akkor rendelj belőle kettőt!

Jack rendelt mindkettőjüknek, ha már az anyja ezt akarja, és félszegnek, ügyefogyottnak érezte magát, de amikor a pincér elment, Lily szeméből látta, hogy nem vallott vele szégyent. Ami részben Tommy bácsi érdeme. Egyszer a Hardee’snál ettek, és utána Tommy bácsi megjegyezte: – Azt hiszem, nem vagy reménytelen eset, Jack, csak a sárga ömlesztett sajt iránti visszataszító vonzalmadból kell kigyógyulnod.

Kihozták az ételt. Jack farkasétvággyal falta a citromlével meglocsolt, forró, jóízű nyelvhalat. Lily csak turkált a tányérjában, bekapott néhány falat zöldbabot, aztán mindent a tányérja szélére tolt.

– Itt már két hete elkezdődött a tanítás – közölte Jack a vacsora közepe táján. Látva a nagy, sárga iskolabuszokat, oldalukon az ARCADIA OKTATÁSI INTÉZMÉNYEI felirattal, némi bűntudatot érzett, ami persze az adott körülmények között feltehetően indokolatlan, de mégiscsak az a helyzet, hogy iskolakerülő.

Lily kérdő tekintettel nézett rá. Előzőleg már rendelt és megivott egy második martinit; a pincér most hozta ki a harmadikat.

Jack vállat vont. – Csak gondoltam, hogy szólok – mondta.

– Szeretnél iskolába járni? – kérdezte Lily.

– Jaj, dehogy. Nem én. Itt nem.

– Akkor jó – mondta Lily. – Mert nincs nálam az oltási lapod. Pedigré nélkül pedig nem vesznek fel, kishaver.

– Ne nevezz havernak! – vágta rá Jack a családi jelszót, de anya még egy mosollyal sem nyugtázta.

Te gyerek, miért nem vagy iskolában?

Megrezzent, mintha valódi hangot hallott volna.

– Mi baj? – kérdezte Lily.

– Semmi – mondta Jack. – Illetve… van egy pasas az élményparkban. A Vidám Vásárban. Gondnok vagy ilyesmi. Egy öreg fekete. Az kérdezte, hogy miért nem járok iskolába.

Lily előrehajolt, és az arckifejezésében most már nem volt semmi derű.

– És mit mondtál neki? – kérdezte szinte ijesztően komoran.

– Azt, hogy magántanuló leszek – mondta Jack vállat vonva. – Emlékszel, amikor Richard magántanuló volt? Az orvos azt mondta Morgan bácsinak, hogy hat hétig nem mehet iskolába, de az utcára azért kimászkálhat meg minden. – Jack elmosolyodott. – Még irigyeltem is érte.

Lily valamelyest megnyugodott. – Nem szeretem, ha szóba elegyedsz idegenekkel, Jack – mondta.

– Anya – mondta Jack –, ez csak egy…

– Nem érdekel, kicsoda. Megtiltom, hogy idegenekkel szóba állj!

Jack visszagondolt az öreg feketére, acélszürke göndör hajára, mélyen barázdás arcára, különös, fakó szemére. Széles kefeseprűt tolt végig az élménypark játéktermén, a Vidám Vásár egyetlen üzemegységén, amely egész éven át nyitva tart. Az is szinte néptelen volt, kettejükön kívül csak két öregúr játszott skee-ballt fásult csöndben.

De most, ahogy itt ült anyával ebben a kísérteties étteremben, nem is az öreg fekete tette fel a kérdést, hanem ő maga.

Miért nem vagyok iskolában?

Bizonyára úgy van, ahogyan mondja, fiam. Nincs itt az oltási lapod, hiányzik a pedigréd. Vagy azt képzeled, elhozta magával a születési bizonyítványodat? Azt képzeled? Abban a nagy rohanásban?

– Richardról semmi hír? – szakította félbe a gondolatait Lily, és amikor ezt kimondta, akkor hirtelen rájött… Rájött? Ez így semmitmondó. Beléhasított a felismerés, annyira, hogy a keze megrándult az asztalon, és leverte a poharát. A pohár darabokra törött a padlón.

Anyád fél lábbal a sírban van, Jack.

Az a hang a kavargó homokörvényből, az a képzeletbeli hang Morgan bácsi hangja volt. Nem olyan, mintha, nem csupán hasonlított rá. Nem képzeletbeli hang volt, hanem valódi. Richard apjának a hangja.

6

Hazafelé a kocsiban Lily megkérdezte: – Mi volt veled az előbb odabent, Jack?

– Semmi. Csak egy olyan kis Gene Krupa-féle akkordot adott elő a szívem. Ütött egy extrát, mint a General Hospital-ban. – Az ujjával le is zongorázta szemléltetésképpen a műszerfalon.

– Ne feleselj velem, Jacky! – mondta az anyja, és a műszerfal lámpáinak fényében sápadtnak, elgyötörtnek látszott. A jobb keze mutatóujja és középső ujja között cigaretta parázslott. Nagyon lassan vezetett – ötvennél lassabban –, mint mindig, amikor sokat ivott. Az ülést egészen előrehúzta, a szoknyája visszacsúszott a térdéről, két felhúzott lába közé fogta a kormányoszlopot, álla szinte rálógott a kormánykerékre. Egy pillanatra úgy nézett ki, mint egy összetört vénasszony. Jack gyorsan levette róla a tekintetét.

– Eszemben sincs – dünnyögte.

– Micsoda?

– Feleselni – mondta. – Egy kicsit szúrt a szívem, ennyi az egész. Sajnálom.

– Semmi baj – mondta Lily. – Azt hittem, Richard Sloattal van valami.

– Á, nem. – Csak az apja beszélt hozzám egy homoktölcsérből, odalent a parton. Persze csak képzeletben beszélt, mint a moziban, amikor valakinek az agyában megszólal egy régi hang. Azt mondta, hogy fél lábbal már a sírban vagy.

– Hiányzik neked, Jack?

– Kicsoda? Richard?

– Nem, Spiro Agnew. Hát persze hogy Richard.

– Néha. – Richard Sloat jelenleg Illinois-ban járt iskolába, egy olyan magániskolába, ahol kötelező a templomba járás, és senkinek az arcán nincsenek pattanások.

– Majdcsak találkoztok. – Lily beleborzolt a hajába.

– Mondd, anya, jól vagy? – Akaratlanul bukott ki belőle a kérdés. Érezte, hogy a körmei belevájnak a combjába.

– Igen – felelte Lily, és újabb cigarettára gyújtott, miközben harmincra lassított. Egy ócska teherautó ingerült dudálással húzott el mellettük. – Soha jobban.

– Mennyit fogytál?

– Jacky – mondta –, az embernek a fogyás meg a pénz mindig jól jön. – Elhallgatott, aztán odamosolygott rá. Fáradt, sebzett mosoly volt ez, és mindent elmondott Jacknek, amit tudnia kellett.

– Anya…

– Hagyjuk ezt – szólt rá Lily. – Minden rendben. Hidd el nekem. Inkább keress valami bebopot a rádión!

– De…

– Keress valami bopot, Jacky, és fogd már be a szád!

Egy bostoni adón talált jazzt: altszaxofon értelmezte újra az „All the Things You Are”-t. Alatta azonban állandó, értelmetlen ellenpontként ott zúgott az óceán. Később aztán megpillantotta a hullámvasút égre kirajzolódó, nagy csontvázát. Aztán az Alhambra Parkszálló várkastélyszerű körvonalait. Hazaérkeztek, ha ez otthonnak tekinthető.

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Árkos Eszter

Kézirat-előkészítő Hack Orsolya

Korrektor Hernád Imre

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 268 5

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarorszag Kft.

Készítette Hársfai László

Felhasznált betűtípusok:

Droid Serif – Apache License 2.0

Noto Sans Condensed – SIL Open Font License 1.1

Cormorant Garamond – SIL Open Font License 1.1