Copyright © Cziglán Karolina, 2024

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Szerzőfotó: Becze Anita

Borítóterv:Tillai Tamás

Szerkesztő Mörk Leonóra

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-687-039-3

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. • www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

TARTALOM

ÍGY KEZDŐDÖTT (BEVEZETŐ)

I. MI AZ INTIMITÁS?

HIVATKOZÁSOK

Birtalan Balázs emlékére

ÍGY KEZDŐDÖTT (BEVEZETŐ)

A nézőtéren ültem, belefeledkeztem az élő zenés kortárs táncelőadásba. Egymást követték a jelenetek, egyesek vissza-visszatértek, ugyanazzal a dallammal kísérve, mindig kicsit máshogy, továbbírva a korábbi epizódot. A táncosok, néhány férfi és nő, bizonyos távolságban, bizonyos alakzatban leültek, majd egymás felé nyújtották a karjukat. Nem érték el egymást, ezt tudomásul véve – csalódottan vagy elfogadóan? Ez már a néző megélésén is múlik – leeresztették karjukat, és folytatódott az előadás. Aztán ismét jött ugyanaz a megindító, méltóságteljes zene, akkor már az ismerősség meleg bizsergését hozva. A táncosok újra és újra leültek, mindig egy kicsit másképp. Hol túl nagy volt közöttük a távolság, hol cikcakkban ültek, így az üres levegőt érte csak a kitárt karjuk, nem ott volt a másik teste, hiába nyúltak egymás felé.

Új helyzet, új jelenet, újabb történések.

Aztán egyszer csak ismét elindult a már ismerős zene. A táncosok leültek egymás mellé, se nem túl közel, se nem túl távol. Mint eddig is, kinyújtották a karjukat, és ezúttal pont elérték egymás hátát. Ahogy hozzáért a bőr a bőrhöz, az ujjak, a tenyerek a hátakhoz, egyszerre éreztem, hogy szaporábban ver a szívem, elöntött a béke és a megnyugvás. Eleredtek a könnyeim. Emlékszem, megkönnyebbültem, mintha terhet emeltek volna le a mellkasomról. Végre. Oldódott a feszültség, valami a helyére zökkent. Olyan érzés volt, hogy talán csak egy másodpercre, de mintha helyreállt volna az univerzum rendje.

Ez volt az a pillanat, amikor úgy éreztem: „Aha, megvan! Tudom, miről akarok könyvet írni, mi várakozik bennem hónapok óta!”

Jó ideje számos élmény, apró foszlány és szösszenet dolgozott bennem, kívánkozott ki belőlem, ám sokáig nem tudtam, mi köti össze őket. Jellemző, hogy a felismerés nem a szavak, a verbalizálható élmények rétegében született meg, hanem Goda Gábor Érintés paradoxon[1] című táncelőadásán.

Ahogy a darab címe is tartalmazza a paradoxon szót, ez a könyv is inkább szól majd paradoxonokról, mint megnyugtatóan egyértelmű útmutatásokról. A kapcsolódás, a bensőségesség és az intimitás maga paradoxon. Ez kiderül abból is, hogy vágyott csoda, ugyanakkor a legtöbb ember számára kerülendő, de legalábbis óvatosan kezelendő téma. A legszebb élmények és a legmélyebb fájdalmak forrása. Veszélyes, vagy legalábbis a veszély ijesztő fantáziáját vetíti előre. Később még sok szó esik arról, vajon mi az a „veszély”, van-e igazából félnivalónk.

Paradoxon önmagában az is, hogy az intimitás valami közösnek, az összekapcsolódásnak a terepe, miközben nagyon is szubjektív élmény, mindenki máshogy és más élményekből tapasztalja meg. Keressük azokat az embereket, akik ebből a szempontból egy nyelvet beszélnek velünk, de a különböző nyelvjárások még akkor is félreértések sorát okozzák. Például örömmel akadunk rá valakire, aki hozzánk hasonlóan az érintésen, az ölelésen keresztül éli meg a legszorosabb kapcsolódást, mégis zökkenők adódnak, mert ő máshogy ölelne, ahogyan az nekünk már nem otthonos. Mondjuk, észrevesszük, hogy túlzottan ránk támaszkodik, míg mi egyenlő kapcsolódásra vágyunk, vagy nem figyel ránk. Esetleg boldogok vagyunk, mert végre valakivel éjszakába nyúlóan megvitathatjuk az élet nagy kérdéseit, végre valakivel igazán otthonosan érezzük magunkat. Aztán egy ponton felfedezzük, hogy egyre kevésbé kielégítőek a beszélgetések, kezdjük unni az illetőt, néha irritál bennünket. Észrevesszük a különbségeket: azt, hogy rendre máshova kerülnek a hangsúlyok, mondjuk, őt túlzottan a „kinek van igaza” érdekli, szemben a megértés vágyával, vagy értékrendbeli összeférhetetlenségre akadunk. Mellette egyre hamarabb elálmosodunk, egyre gyakrabban érezzük úgy, hogy a találkozásainknál fontosabb egy másik program. Pedig egy időszakban úgy éreztük, egészen összekapcsolódunk!

Kamaszkorból ismerős lehet az élmény, hogy legjobb barátainkkal úgy passzolunk egymáshoz, mint két puzzle-darab. Mindent értünk egymásban, lám, kiderült, hogy mégsem mi vagyunk marslakók, hanem a világ többi lakója az. Aztán megtapasztaljuk a különbségeket, és rájövünk, hogy ez a nagy összeillés csak a fantáziánk és a feltételezéseink terméke, amihez sok részlet fölött szemet kell hunynunk. Egy ponton eljutunk oda, hogy belássuk, mindenkivel fennáll valamiféle széthangolódás. A legkorábbi babakor anyagyerek szimbiózisán túl egyetlen kivétel a szerelem, mikor egy rövid ideig valóságnak tűnik, hogy a párunkkal akadálymentesen boldoggá tehetjük egymást. Ám idővel legtöbben belátják, „nincs az a szerelem, ami el nem múlik”, legalábbis ebben a formában. (Amúgy szerintem igenis van, de csak azután, hogy feladtuk a tökéletes illeszkedés irreális vágyát.)

Lehetnek pillanatok, amikor talán cinikussá válunk, és eljutunk oda, hogy ember és ember között nincs is igazán bensőséges kapcsolódás, legalábbis hosszú távon nincs. Lám, az egykor szerelmesek pár évvel később csalódott fásultsággal, vagy vak gyűlölettel egyezkednek a válási papírjaik fölött; a valaha tejszagú melegségben összeolvadó anya és gyermeke egymás orrára csapja az ajtót. Azt érzik, hogy egyáltalán nem értik a másikat, talán már a jó szándékot sem feltételezik egymásról.

Aztán lehet, hogy csitulnak a hullámok, újabb évtized telik el, és már hálával gondolunk a volt házastársunkra, úgy látjuk, más emberek lennénk közös történetünk élményei nélkül. Vagy bár már nem érezzük magunkhoz olyan közel a szülőt, mint kicsiként, de érezzük magunkban az ősök megtartó, tápláló erejét. Örök hullámzás ez békés és viharos szakaszokkal, nincs benne állandóság. Kérdés, ez levon-e az értékéből, megkérdőjelezi-e a kapcsolatok értékességét.

Mi az, ami marad? Pillanatnyi találkozások? Vagy egymás átmeneti szükségletkielégítői vagyunk csupán? Kell valaki, aki oldja magányomat, megadja a kapcsolódás élményét (illúzióját)? Keresem, akivel ezen a téren találkoznak az igényeink, és egy darabig kölcsönösen használjuk egymást? Aztán ha kopik az élmény (egymásra untunk, elfejlődtünk egymástól), otthagyjuk egymást? Kiábrándító, cinikus megközelítés, de valljuk be, emellett is szólnak érvek, méghozzá elég erős érvek.

Vagy hiszünk benne, hogy valahol mélyen mind összekapcsolódunk, közel vagyunk egymáshoz, találkozó tekintetek, érintések formájában, még ha ezt nem is mindig ismerjük fel? Nem akarom senki helyett eldönteni, miben higgyen, és hol tartson ebben a folyamatban. Nekem sincs a zsebemben a bölcsek köve, nincsenek fix és kiforrott válaszaim minden kérdésre. Abban hiszek, hogyha foglalkozunk ezzel a témával, egyre többet megérthetünk belőle, így egyre tartalmasabb kapcsolatokban lehet részünk, és örülök, ha valaki használni tudja ezt a könyvet ahhoz, hogy ezen az úton, a saját útján eljusson a következő lépésig. A cél az, hogy új perspektívák nyíljanak meg előttünk, új színekkel bővüljön az intimitásról alkotott képünk, és mindez hozzájáruljon a kapcsolati élményeink gazdagodásához.

Ezen a ponton fontosnak tartom tisztázni, milyen forrásból táplálkoznak a leírtak. Az olvasó nem egy elméletek és kísérletek rendszerére épített tudományos művet tart a kezében, ugyanakkor nem is személyes vélemények halmazát. Amit leírok, az mindannak a párlata, amit pszichológusként az elméleti tudás megszerzésére építve, az évek során a kliensekkel való munkám során leszűrtem. A hétköznapokban elsősorban egyéni konzultációkat tartok felnőtteknek, emellett pár- és családterápiát, illetve önismereti csoportot vezetek, utóbbiakat kollégákkal közösen. Az élményeim tehát elsősorban ezekből, és persze elméleti forrásokból, képzésekből, tapasztaltabb kollégákkal való konzultációkból fakadnak. Mindez kiegészül az élet többi területén szerzett személyes kapcsolati és művészeti élményekkel.

Észre fogja venni az olvasó, hogy rendszeresen felbukkannak olyan idézetek és javaslatok is, amelyek a meditáció, a mindfulness, így közvetetten a buddhizmus világához kapcsolódnak. Ennek a helyét is fontosnak tartom tisztázni. Határterület ez, hiszen önmagában a mindfulness már teljes mértékben a pszichológia, és az MBSR[2] (azaz mindfulness based stress reduction, mindfulnessalapú stresszcsökkentés) módszerén keresztül az én képzettségemnek is része, ideológiától, vallástól függetlenül. A meditáció jótékony idegrendszeri és érzelmi hatásait az utóbbi évtizedben számtalan vizsgálat igazolta. Ugyanakkor tény, hogy ennek a megközelítésnek a gyökere a buddhizmus, így hát, aki közel kerül a mindfulness és meditáció témájához, óhatatlanul találkozik a buddhista tanításokkal is, és ezek hatni fognak rá. Velem is így történt, azonban mindig szem előtt tartom, hogy a gondolataim, a reflexióim önmagukban, pszichológiai, és nem ideológiai alapon álljanak, azaz nem alapozok magyarázatokat, pláne tanácsokat vallási elvekre építve. Nincs is ilyen indíttatásom, és nem is lenne korrekt pszichológusi szerepből ilyet tenni. A kettő azonban – az, amit üdvösnek tart a lélektan, és amit feltételezhetően akár egy buddhista szerzetes is javasolna – sokszor egybeesik.

Hogy mennyire szubjektív, amit írok? Gyakorló pszichológusként mindannyian igyekszünk lehetőleg elfogulatlanok lenni, mégis valójában a személyiségünkkel dolgozunk, nem is lenne jó ez másképp. Egyéni látásmódunk tehát óhatatlanul színezi azt, ahogyan súlyozzuk és értelmezzük az olvasottakat, a munkánk során tapasztaltakat. Ez, úgy hiszem, vállalható.

Olykor személyes beszámolókat idézek. Ehhez egy fotóst (Annamária, 38 éves), egy szociológust (Zsófia, 44 éves), egy pszichológust (Csilla, 44 éves), egy katolikus papot (Brúnó, 57 éves) és egy civil területen is sokat önkénteskedő iskolai tanítót (Attila, 67 éves) kérdeztem meg a kapcsolódásról, az intimitásról, az együttérzés kifejezéséről szerzett személyes tapasztalataikról. Olyan embereket kerestem, akik már élettapasztalatukból és foglalkozásukból kifolyólag is, de legfőképp érzékeny és reflektív személyiségükből adódóan érdemben hozzá tudnak szólni az intimitás témájához. Nagyon őszinte és bensőséges beszélgetések voltak ezek, megtiszteltetésnek érzem, hogy beavattak benső világukba, és vállalták a sebezhetőséggel járó kockázatot.

I. MI AZ INTIMITÁS?

Vajon ezt mind tudjuk? Vajon ugyanazt értjük alatta? Bensőségesség, meghittség, szeretet. Nekem elsőre ezek jutnak róla eszembe.

Amikor pár évvel ezelőtt először elkezdett foglalkoztatni az intimitás témája (indirekten, emberként és pszichológusként mindig is foglalkoztatott), ahhoz a forráshoz folyamodtam, amihez rendszerint szoktam, amikor valamiről tartalmas, de fogyasztható információt szeretnék: rákerestem, milyen TED talkokat találok. Hiszen TED talk egyszerűen mindenről van – eddig ebben sosem csalódtam! (Aki nem ismerné: az eredeti „Technology, Entertainment, Design” hármason messze túlmutatva a legjelentősebb kutatók bármely, széles érdeklődésre számot tartó tudományos és társadalmi témában világszerte érthetően, mégis tartalmasan összefoglalják a szakterületük által kínált legújabb ismereteket egy-egy rövid előadásban.) Akkor, pár évvel ezelőtt meglepődve tapasztaltam, hogy az intimitás szóra nagyrészt csak szexszel és egészséggel, esetleg szexuális traumából való felépüléssel kapcsolatos előadások ugranak fel. A helyzet az azóta eltelt években sokat változott, de most is nagyobb arányt képviseltek a találatok között az intimitáshoz lazán kapcsolódó, vagy a fogalmat pont hogy leszűkítő (például kizárólag párkapcsolatokra fókuszáló) anyagok. Ezek között kell bogarásznia annak, akit érdekel a téma. Mintha alig-alig létezne maga az intimitás, mint olyan, mint bensőséges, meghitt kapcsolódás.

A nagyrészt az emberi kapcsolatokról, kapcsolódásokról szóló tanulmányaim során beszéltünk sok mindenről, aminek köze van az intimitáshoz, például az ember kötődési típusairól. Arról, hogy egy személyre mennyire jellemző a „narcisztikus tárgyhasználat” (amikor csak a szükségleteink kielégítésére használjuk a másikat), szemben a valódi empátiás kapcsolódással. Beszéltünk az érzelmi intelligenciáról, és még sok-sok fontos dologról, ami mind körbeveszi azt a lényeget, ami középen van, de ami mégis több és más: az intimitást. De sosem beszéltünk konkrétan az intimitásról. Mintha körbejárnánk valamit, de sosem találnánk bele a közepébe.

Meglehet, ezt a „megtalálást” már nem is a pszichológián kell számonkérni, hanem ez mindannyiunk egyéni házi feladata. Az intimitás nem képesség vagy működésmód, hanem inkább élmény. Saját is, de közös is. Valami olyasmi, amit nagyon is intenzíven érzékelünk, amikor megtapasztaljuk, szinte kézzelfoghatóan. Sejtjük, hogy túlmutat rajtunk, olyan, mintha egy nagyobb, közös élménybe kapcsolódnánk be a megtapasztalásán keresztül. Nem mi kreáltuk, mi csak átengedtük magunkon, több, mint mi vagyunk, és mégis a legmélyebb lényegünk. Tulajdonképpen nincs semmi, ami azonosabb lenne velünk. Amikor átéljük, akkor igazán önmagunk vagyunk, minden értelmet nyer. Megkérdőjelezhetetlen az értékessége, és megszületik bennünk a hála.

Mindezek után nem csoda, ha a tudomány csak óvatosan nyúl hozzá. Megfoghatatlan, szinte misztikus ez a dolog. Az is érdekes jelenség, hogy bár mind értjük, érezzük, hogy mit jelent a szó, sokszor mégis a szexualitás fedőszavaként használjuk. Ez olykor hasznos is, például klienssel beszélgetve, ha úgy látom, túl direktnek érezné a „mi a helyzet a szexszel az életében?” kérdést, akkor arról érdeklődöm, milyen az intimitás a párkapcsolatában. Valójában mást jelent a mondat, de szinte biztos, hogy fog beszélni a szexről, miközben nem érzi sarokba szorítva magát.

Az intimitás túl megfoghatatlan, túl titokzatos ahhoz, hogy gőgösen közelítsünk hozzá, ugyanakkor túl közeli a rokonsága a szégyen fogalmával, ezért ódzkodunk is tőle. Vajon nem ciki egy kicsit, ha valaki nyilvánvalóan, mindenki számára láthatóan vágyik az intimitásra? Nem válik ettől sebezhetővé, kiszolgáltatottá?

Mosolyogva, tegeződve szólsz a másik emberhez, ő pedig hűvös arccal, magázódva válaszol. (Az érzelmek szempontjából mindegy, az etikett mit írt volna elő, ki „hibázott”.) Valakit megölelnél, de nem ölel vissza, vagy csak vonakodva. Valaki Facebook-bejegyzéséhez bensőségesen csipkelődő kommentárt írsz, és az illető visszacukiskodás vagy ölelős emoji helyett dühös fejet vagy rideg, kioktató feleletet fűz hozzá, esetleg reakció nélkül hagyja a megjegyzésedet. Hogy ki mennyire érzékeny erre, az változó lehet, de senkinek sem esnek jól az ilyen visszautasítások, és ha más is tanújuk lesz, akkor kínosak, megalázóak is lehetnek. Nyitni valaki felé olyan, mintha azt mondanánk: „Gyere, legyen köztünk egy kis intimitás.” Ha erre a másik hátralép, az érzékeny pontot is érhet. Különös módon még akkor is, ha sejtjük, ez nem azt jelenti, hogy ne volnánk szerethetők, vagy méltók a kapcsolódásra. Ilyenkor a meztelenség, a kiszolgáltatottság pillanatnyi élményét élhetjük át. Brúnó történetéből látjuk majd, hogy egy váratlan visszautasítás milyen fájdalmasan érinthet minket.

A kolléganőm exférje váratlanul, tragikus körülmények között meghalt, és én konkrétan ott álltam mellette, amikor a hírt kapta. Már nem voltak házasok, de kapcsolatban álltak a közös gyerekük miatt is. Nekem egyértelmű volt, és úgy éreztem, a kapcsolatunkból és a helyzetből is következik, hogy megölelem őt. Ezek után váratlanul ért, hogy szinte satufékszerűen, majdhogynem eltaszított magától. Holott azt hiszem, nem viselkedtem tolakodóan. Aztán persze tudomásul vettem, hogy úgy gyászol, ahogy ő akar, de mégis megmaradt bennem ez az élmény, mert egyébként meg nagyon jóban voltunk, a legapróbb részletekig megosztotta velem a magánéletét, tehát nem egy lépcsőházi bácsi szerepét játszottam az életében. Egy csomó érthető okot el tudok fogadni racionálisan, de akkor, ott, abban a helyzetben úgy éreztem, mintha a barátságunkat taszítaná el magától. Végül én temettem a férjét, de ez a konkrét sztori többé nem került elő. Számomra ambivalens élményt jelentett, hogy azt gondolom valakiről, nagyon-nagyon jóban vagyunk, tényleg az álmait is megbeszéli velem, és egy ilyen szituációban nem tart igényt rám, az együttérzésemre. Talán neki másra volt szüksége, mert ki tudja, mi zajlott benne, csak akkor ezt nehezen tudtam dekódolni, és a helyén kezelni. Tanácstalanságot éreztem, hogy akkor most hogyan kellene okosnak lenni ebben a szituban.

Brúnó, 57, katolikus pap

Előfordul, hogy úgy érzem, a másik rossz néven veszi, ha szóba hozok egyes témákat. Volt, amikor kifejezetten mondta is az illető, hogy kerüljem a témát, noha engem érdekelt volna. Rendkívül zavar, mikor visszautasítást kapok, hogy mikről nem lehet beszélni. Az egyik kolléganőm számos megoldatlan problémát hurcol magával, de az a taktikája, hogy szőnyeg alá söpri mindet. Például elégedetlen volt a műfogsorával, ezért implantátumokat építtetett be, de azzal is elégedetlen volt, de erről nem szabad kérdezni. Határozott utasítást kaptam, hogy hagyjam a témát. Szégyelli a fogsorát, meg azt is, hogy nem lett tökéletes, meg hogy mennyi pénzt legomboltak róla, szóval az egész problémát szégyelli. Én meg fordítva működöm, ha valami zavar, akkor inkább huszonötször elmondom. Lehet, hogy a végére látom meg igazán, miről szól az a dolog, de biztosan nem tartom magamban.

– Veled nem is fordult elő, hogy valamiről nem akartál beszélni, legalábbis egy ideig?

– Én olyan esetre nem emlékszem, hogy valamiről ne akartam volna beszélni. Legfeljebb a beszélgetőpartnertől függ, hogy mérlegelem, miről lehet vele beszélni, és ez alapján rendezem a témákat. Az olyan témákat kerülni szoktam, amiket a másik bántónak érezne. Tudom, ez sznobériának tűnik, de az a legnehezebb, amikor nem azonos szinten vagy a beszélgetőpartnerrel. Mondjuk, te jobban meg tudod fogalmazni, hogy mi bánt, vagy jobban rálátsz a problémára. Ha kábé azonos szinten vagytok, akkor könnyebb magadat is kiadni. Ha olyan ismerősről van szó, akire nagyjából hasonló társadalmi háttér és gondolkodás jellemző, mint rám, akkor könnyebb, mert akkor simán megkérdezhetem tőle, hogy akar-e beszélni róla. És tudomásul veszem, ha nem akar.

– És könnyen is veszed, ha nem akar?

– Amikor beleütközöm egy ilyen falba, akkor azonnal elkezdem találgatni, hogy miért nem akar róla beszélni.

Ilyenkor rögtön kinyílik egy szekrény, amiben fiókok vannak, tele feltételezésekkel (mosolyog). Előfordult, hogy úgy hatott rám egy ilyen visszautasítás, hogy már nem is volt kedvem beszélni másról sem. Mondok egy példát: egy civil szervezetben közös munkára készültünk, és ott rögtön az elején falba ütköztem. A képzés során figyeltem az illetőt, és nem tudtam eldönteni, hogy ő most egy meleg férfi, vagy transz nő, vagy transz pasas.

– A biológiai nemét sem lehetett tudni?

– A biológiai neméről azt gondoltam, hogy ez egy pasas, de aztán hallottam egy olyan információt, ami elbizonytalanított. El is határoztam, amikor majdpárban dolgozunk, rá fogok kérdezni, hogy ezekkel a transz kérdésekkel hogy áll. De rögtön az elején azt a választ kaptam, hogy erről a témáról nem akar beszélni. Ezt nagyon érdekesnek találtam.

– Főleg egy ilyen helyen, egy LMBTQ-témákkal foglalkozó szervezetben.

– Főleg egy ilyen helyen, igen. Ő erről az egész témáról nem akart beszélni, és akkor valahogy nekem másról se volt kedvem beszélgetni, noha azt szoktam meg, hogy másokkal ezeket az alkalmakat végigdumáljuk. Most már nem is az érdekelne engem, hogy ő férfi, vagy transz férfi, vagy micsoda, hanem hogy miért húzta fel ezt a falat. Az érdeklődésemet is elvesztettem, meg a bizalmamat is. Az ilyen szituációkba én mindig megelőlegezett bizalommal megyek bele, annak reményében, hogy a másik is ugyanazzal a nyíltsággal válaszol. De mi ketten azon az estén gyakorlatilag már nem is beszélgettünk.

– Ezek szerint megbántódtál?

– Úgy éreztem, mintha pofon vágtak volna. Egyébként úgy látszik, nekem általános működésem, hogy egy kicsi visszautasítás is elég ahhoz, hogy ne akarjak továbbmenni. Eszembe jut egy másik munkatárs ugyanennél a szervezetnél. Vele is együtt dolgoztunk, és vele még odáig se jutottunk el, mint a másikkal, mert úgy jött be, hogy hozott magával egy könyvet, és amint lehetett, beletemetkezett. Talán még jegyzetelt is, hogy jelezze, neki dolga van. Amikor valamilyen kérdést feltettem, arra is egyszavas válaszokat adott, hogy éppen kér, vagy nem kér kávét. Ezek ilyen „berúgó” kérdések, mármint, ahogy az ember a motort rúgja be, de annyira kurtán válaszolt, hogy nem lett berúgva a motor. Ez kölcsönös egyébként, mert ha azt tapasztalom, valaki valamilyen témámtól elzárkózik, akkor én is bezárkózom, inkább kimegyek, rágyújtok.

Attila, 67, tanító, civil önkéntes

A visszautasítással szembeni óvatosságunknak van oka. Persze, nem mindegy, hogy egy kétszemélyes szituációban történik-e ez, ami fájdalmas, de túlélhető, vagy esetleg a teljes közösség elutasításától félünk.

Ha az evolúciós pszichológia felől közelítünk, akkor a visszautasítás a közösségből való kirekesztés, oda nem tartozás veszélyének rémét vetíti elénk, ami az ember számára egyenlő (volt) a halállal. A természeti népeknél ténylegesen így van ez, de tulajdonképpen ma is igaz, hogy a biztonságérzetünkre nézve a legnagyobb veszély a szeparáció, azaz ha nincs érzelmi, illetve gazdasági megtartó közeg körülöttünk. Hajléktalan emberekkel foglalkozó szakemberek például azt mondják, az utcára kerülés szempontjából nem a pénztelenség, nem is a munkanélküliség, vagy akár az alkoholizmus a legnagyobb veszély, hanem a szociális háló hiánya.

Ha metaforikusan közelítünk, akkor a nyitó, intimitást kezdeményező ember lelke olyan, mint a megmelegedett, megpuhult, könnyen formálható viasz. Az illető azt mondja: „itt vagyok, engedem, hogy hass rám, beengedlek”. Ha erre értetlen vagy elutasító válasz születik, az nyomot hagy a felpuhult viaszon. Szándékosan nem azt mondom: „megsebzi a viaszt”, bár talán így éljük meg, és ettől félünk. Kérdés azonban, vajon tényleg maradandó sérülést okoz-e egy élmény pusztán azért, mert fájdalmas, megalázó, szégyenteljes. Gyakran inkább csak félünk ettől, csakhogy az óvatossághoz éppen elegendő a félelem. Ha ez egy-egy konkrét helyzetre korlátozódik, mint a fenti példákban, akkor hozhatunk olyan józan döntést, hogy a másik ember nyitottságához igazítjuk a további viselkedésünket. Gond akkor van, ha általánosságban nem bízunk lelki regenerálódási képességünkben, és általában is elkezdjük önmagunkat korlátozni, hogy megvédjük magunkat. Ez az oka annak, hogy sokan igyekeznek hidegen tartani azt a viaszt, azaz önmagukat, és minél inkább kontrollálni a kapcsolataikat, interakcióikat, nem odatartva a puha, meleg énjüket. Így nem éri őket fájdalom, igaz, nem is élik át az igazi, mély kapcsolódás élményét.

A viasz „hidegen tartása” nem okvetlenül azt jelenti, hogy látványosan ridegek, kimértek vagyunk, hanem hogy olyasmit mutatunk magunkból, ami kockázatmentes, amire meg tudjuk jósolni a reakciót. Tehát, amire mások kiszámíthatóan azt tükrözik vissza, amilyennek tartjuk, és látni szeretnénk magunkat. A „kemény viasz” megtévesztő módon megnyilvánulhat a legkedvesebb, legsimulékonyabb stílusban is, csakhogy közben az illető tudja, hogy így zökkenőmentes lesz a kommunikáció. Míg ha felvállalná a bizonytalanságait, a szorongásait, az egyet nem értését és a rossz érzéseit a másikkal szemben, akkor az már kockázattal járna: lehet, hogy elutasító reakciót kapna, ami pedig a szégyen gyötrelmes érzésének rémét vetíti elé.

A szégyen trükkös érzés, meglehetősen alamuszi, mert elhiteti az emberrel, hogy veszélyes a közelébe menni. Éppen ezen keresztül tartja fenn önmagát. A szégyent a szégyen átélésétől való félelem élteti. Amikor kimondod: sebezhető vagyok, esendő, de bármit találok magamban, elkötelezett maradok magam iránt, és nem fogok elfordulni magamtól, azaz jöhet bármi, akkor kihúzod a szégyen méregfogát. Vissza mersz gondolni életed kínos pillanataira? Amikor mintha nem is te lettél volna, amik bárcsak meg se történtek volna? Ráadásul még el is mered mondani valakinek (a legrázósabbakat például kezdetben a terapeutádnak), azaz kiteszed őket a fényre? Akkor megtapasztalod, hogy nem dőlt össze a világ, sőt, esetleg kiderül, hasonlók másokkal is történnek, és akkor már nincs mit szégyellned. Ha pedig nincs mit szégyellned, akkor szabad vagy! Akkor mindig annyit mutatsz meg magadból, amennyit te akarsz, nem kell félned. Ez pedig megnyitja az utat a kapcsolódás, bensőségesség felé. Akkor spontán ott lehetsz a jelenben a másik emberrel (vagy emberekkel) anélkül, hogy (egy bizonyos egészséges, észszerű mértéken túl) kontrollálni akarnád a viselkedésedet, hogy milyen benyomást keltesz, milyen reakciókat váltasz ki.

Egyszer kötöttem magammal egy egyezséget, amit szívből ajánlok mindenkinek. Az alku szerint ha azért mondok, írok, teszek valamit, hogy kapcsolódjak, hogy megmutassam magam minél őszintébben, hogy átéljem az intimitást, de a helyzet végül rosszul alakul (akár a másik személy miatt, akár az én hibámból, mert rosszul mértem fel, hogy mi lenne adekvát abban a helyzetben), nem fogok haragudni magamra. Na jó, nem fogok tartósan haragudni. Az önostorozás önkéntelenül is ránk törhet, ennek teljes elkerülését hiába is ígérjük meg magunknak, nem rajtunk múlik. Azt azonban mi döntjük el, hogy cinkosok leszünk-e ezeknek az érzéseknek a táplálásában, azaz eláruljuk-e magunkat, vagy inkább mindent elkövetünk annak érdekében, hogy megértően, türelemmel forduljunk magunk felé. Hogy emlékeztessük rá magunkat, más is átélt már hasonlót, és ilyenkor nem dől össze a világ.

A szégyen fájdalmas és kínos érzés, de elmúlik – ha hagyjuk. Ha nem építünk belőle hiedelmet, nem győzzük meg magunkat arról, hogy meg is érdemeljük. Senki sem akar igazából rosszat magának, amikor mégis így ostorozzuk magunkat, amögött valójában félresiklott jó szándék áll. „Ilyen hibát nem követek el soha többé, és akkor nem kell újra átélnem ezt a fájó érzést” – mondjuk magunknak, talán félig-meddig tudattalanul, nem ilyen nyíltan megfogalmazva. Csakhogy ez a törekvés nagyjából úgy működik, mint amikor a tömegiszonyban szenvedő inkább nem száll metróra: minél inkább a kínos helyzetek elkerülése köré építi az életét, annál inkább meggyőzi magát, hogy nem is bírná elviselni, és hogy csak elkerülő magatartással tudja úgy-ahogy vinni az életét.

Ilyenkor leszűkítjük a saját mozgásterünket. Egyre kevésbé mondunk olyasmit, aminek pozitív fogadtatásában bizonytalanok vagyunk. Egyre ritkábban tárjuk ölelésre a karunkat, ha kétségeink merülnek fel, hogy a másik szívesen fogadja-e majd. Kerüljük a cikisnek vélt témákat, nem szólítunk meg új, lehetséges barátokat, nem randizunk. És főleg nem mutatunk bizonytalanságot, nem engedjük látni hibáinkat. Holott ha mindezt megtesszük, akkor érni fog minket felemelő és kínos tapasztalat is (egyébként az előbbiből több lesz, ezt garantálom!), de mindkét esetben átélhetjük, hogy igazából nem esett bajunk.

Amikor valaki azt mondja, fél a sérüléstől, akkor valójában a fájdalomtól fél. Ám ha visszautasítanak minket, ha azt tükrözik vissza, hogy nem vagyunk értékesek, szerethetők, ha leértékelnek minket, valójában nem megy tönkre bennünk semmi végérvényesen. Valódi kár akkor keletkezik, ha az ettől való félelmünkben bezárkózunk. Ezzel szemben, ha átéljük a fájdalmat, idővel enyhül az ereje. Támogathatjuk is magunkat: visszanyúlhatunk életünk olyan korábbi, pozitív tapasztalataihoz, amelyek ellentmondanak a kínos élménynek, illetve kérhetünk új visszajelzéseket másoktól. Ha ez utóbbiak szintén azt sugallják, hogy valamiben tényleg változtatnunk kéne, semmi baj, attól még értékes emberek vagyunk, akik hibáztak. Na és? Szabad hibázni, és van lehetőség javítani. Az azonban, amitől igazán félünk, és ami valóban elviselhetetlen lenne: hogy szerethetetlenek és értéktelenek vagyunk, nem lehetséges. A szerethetőség, az arra való érdemesség ugyanis nem szerzett tulajdonság, nem kell érte semmit letenni az asztalra, és nem veszíthető el.

Szóval mit tegyél, ha szeretnéd magad tartalmas élettel megajándékozni? Olyannal, amiben igazi találkozásokat éltél át, amelyekre meleg érzésekkel emlékezhetsz majd vissza a halálos ágyadon? Talán nem a legkellemesebb biztatás, hogy vállald a fájdalmat! Pedig ez fontos része a folyamatnak, nem kerülhető meg. Az intimitás felfedezésének útján óhatatlanul csalánba is belebotlunk. Csípnek, és viszket a helyük, de a kellemetlen érzés idővel enyhül. Aztán egyre hamarabb észrevesszük, hogy az ott egy csalános, nem kell belemászni. Igen ám, de pont ettől felbátorodunk, és egyre zavarosabb susnyásokba is bemerészkedünk, ahol nem látható kitaposott út, és adott esetben nem bokáig, hanem nyakig ér a csalántenger. Mégis megéri átgázolni rajta, mert ott várnak a kalandok, ott találkozunk az útról nem látható őzekkel, és szagolhatjuk meg azokat a virágokat, amelyek csak a vadonban nőnek. Persze mehetünk mindennap ugyanazon a turistaútvonalon is, amit már ezerszer végigjártunk. Az sem rossz, az is szép. De vajon nem fogjuk utólag bánni, hogy kihagytuk a többit?

Ahogy említettem, az utóbbi időben némileg kedvező irányba változott, mennyire lehet az intimitásról szóló anyagokra lelni. Az a sejtésem, hogy ez nagyrészt Brené Brownnak köszönhető, aki a „The Power of Vulnerability”[3] (A sebezhetőség ereje) című előadásával vált széles körben ismertté. Szociológusként az előadásaiban és a könyveiben[4] rámutat, hogy az összetartozás és az élet értelmességének élménye abból fakad, ha letéve a pajzsunkat, vállaljuk a sebezhetőséget. Tipikus pajzs például a perfekcionalizmus. Ha tökéletes vagyok, vagy majdnem az, akkor nem lehet belém kötni, nem tudnak megtámadni. A sebezhetőség vállalásának alapja viszont a tökéletes felfegyverzettséggel szemben az a meggyőződés, hogy tökéletlenül is méltók vagyunk a szeretetre, a kapcsolódásra. Ahogy Leonard Cohen énekli: „There is a crack in everything, that’s where the light gets in”, azaz: Mindenen van egy repedés, ott jut be a fény.

Talán evidensnek tűnik, talán könnyen rá is bólint az ember, hogy persze, persze, miért is ne lennék méltó a szeretetre? De vajon a lelkünk mélyén tényleg hiszünk ebben? Annyira, hogy merünk is rá építeni, merünk kockáztatni?

Ebben a képzésben szerepelt egy tánc, egy hosszú tánc, és a vezető néha mondott egy-egy felszólítást, amit nem volt kötelező követni, csak bemondta, és eldönthetted, mit kezdesz vele. És néha csak annyit mondott, hogy „kockáztass!”. Bennem ez nagyon megmaradt, és hétköznapi helyzetben is eszembe jut, hogy itt most kockáztathatok. Ez nem keverendő össze azzal, hogy valami bántót mond az ember, de családtagokkal és másokkal is történt már olyan, hogy eszembe jutott, itt most megkockáztathatok egy őszintébb gesztust, mint korábban, és ez elmélyítette a kapcsolatunkat. Olyanokkal is, akikkel már nem reménykedtem ebben. Hogyha ez nem történik meg, akkor előbb-utóbb hozzászokunk a távolságtartóbb kapcsolódáshoz. Én ezt onnan szoktam tudni, akár a terápiában, akár a mindennapi életben, hogy unatkozom. Beszélgetek, és unom, ami történik.

– Mert nincs érzelmi bevonódás.

– Igen, nincs valódi bevonódás, nem érzem a valódi kapcsolatot, csak egyfajta rituálét, de nem jó értelemben. Csak lejátszunk egy forgatókönyvet, amit már megszoktunk. Valahogy úgy, mint a rossz szexben egy párnál, akik nem kapcsolódnak, csak lejátsszák, amit általában szoktak.

– És vajon hogyan lehet kockáztatni? Ha valaki olvassa a könyvet, és szeretne kockáztatni, azt mit tegyen? Ahogy mondtad is, ez nem azt jelenti, hogy valami bántót beszól a másiknak. Vajon mit jelent a jó értelemben vett kockáztatás?

– Például amikor én nagyon őszintén beszéltem a lombikomról, és megmutattam a sérülékeny oldalamat, akkor jellemzően odafordulást tapasztaltam a másik oldalról is. A másik, amit többször megtapasztaltam, hogyha valakit nehezen tudtam elviselni, elkezdtem figyelni rá, mi lehet az igazi szükséglete a mondandója mögött, és arra rákérdeztem. Például van olyan ismerősöm, aki mindig meglehetősen provokatív, mindenből igyekezett vitát kirobbantani. Mondjuk megkérdezte valamiről a véleményed, és rendre úgy alakította a beszélgetést, hogy kiderüljön, az valamiért nagyon problematikus, ahogyan te gondolkodsz. Ebből általában viták generálódtak mindenkivel, mert volt ebben egy erősen leértékelő jelleg. Olyan fényben igyekezett feltüntetni a másikat, hogy annak rosszul kellene éreznie magát, amiért így gondolkodik, ami persze mindenkinek nagyon kellemetlen, ezért igyekeztek megvédeni magukat. Vele kapcsolatban azt éltem meg, hogy unom ezeket a provokatív köröket, nincs energiám mindig beleállni. Észrevettem, hogy kerülöm őt, társaságban igyekszem minél távolabb lavírozni tőle, kerülni a szemkontaktust, hogy ne kelljen vele beszélgetnem. Szerettem volna ezt valahogy nyílttá tenni, de nem azt fogalmaztam meg, hogy „figyelj, szeretnélek elkerülni”, hanem azt, hogy szeretnék hozzá jobban kapcsolódni, de ilyenkor nem tudok, és szeretném megérteni, hogy mikor ezt csinálja, akkor mire vágyna valójában.

Elmondtam neki, tényleg nem értem pontosan, ilyenkor mi történik, ő mit él meg. Elmondtam azt is, hogy amikor vitába szállunk, elveszítem a kapcsolódást, nem érzem őt, mint embert, és elkezdek unatkozni. Ez nem azt jelenti, hogy „te unalmas vagy”, hanem azt, hogy az az interakció, ami köztünk kibontakozik, az unalmas. Ezt elmondtam neki őszintén. Ebből kialakult egy hosszabb beszélgetés, és elmesélte, hogy úgy érezte, a családja mindig ellenáll annak, hogy kínosabb dolgokról beszélgessenek. És hogy úgy éli meg, az ő életében több kínos téma van, és a családjában mindig nagyon magányosnak érezte magát, amiért ezekről nem lehetett beszélni, mert mindenki úgy tett, mintha ezek a problémák nem lennének.

– Őszintén szólva nekem elsőre az jutott eszembe, amikor meséltél erről az illetőről, hogy a viselkedése narcisztikus sérülésből fakad. Ha kérdez valamit, majd beállít hülyének a válaszod miatt, akkor tulajdonképpen hierarchiát hoz létre, amiben ő van fölül, tehát az egész önbizalomturbónak tűnik. Abban a pillanatban az önértékelésének a megerősítése fontosabb szükséglet számára, mint a kapcsolódás. De azáltal, hogy beszélgettetek, mélyebb rétegbe jutottatok, és kiderült, hogy mi áll emögött.

– Az önbizalomturbó benne lehet a történetben, de az még nem az igazi szükséglet. Érdekes, hogy vajon a másik mit akar ezzel, mert annak is oka van, hogy miért szükséges az önbizalomturbó.

Csilla, 44, pszichológus

Van, aki a bizalomjátékhoz hasonlítja az intimitást. Az önismereti csoportok kedvelt gyakorlata ez, amikor az ember egyenes háttal hátradől, és a mögötte állóra bízza magát, hogy elkapja. Ijesztő, nem?

Az intimitás és sebezhetőség kapcsolata áll Douglas Kelley kommunikációs szakértő[5] érdeklődésének középpontjában is. Előadásában a „togetherness”-re, együttlevésre, kapcsolódásra, közös élményre helyezi a hangsúlyt, amit azon keresztül élünk meg, hogy merjük és szeretnénk megosztani magunkat, hogy közel érezzük a másikat érzelmileg, érezzük a kapcsolódást. Fontos, hogy megértve érezzük magunkat, de ne csak a gondolatainkat, hanem mint teljes embert. Ő is kiemeli a sebezhetőséget mint az intimitás feltételét. Ha nincs sebezhetőség, nincs intimitás – mondja. A másik akár bánthat is, vállalni kell ennek a kockázatát, ez a kockázatvállalás pedig a bizalomra alapul. A kapcsolódás alapja a jelenlét: együtt lenni ítélkezés nélkül. Az intimitás élményének eleme az érdemesség érzése, amit például a cél nélkül együtt töltött időn keresztül élhetünk meg. Ez azt jelenti, értékesek vagyunk annyira, hogy ránk szánják azt az időt. És a legizgalmasabb felvetésként Kelley azt mondja, az intimitáson keresztül az ember megéli, hogy felfedezheti az igazi önmagát. Ez tehát nem pusztán kellemes élmény, hanem út az átalakuláshoz, az igazi önmagunk megtalálásához.

Valami hasonlóról szól Pál Ferenc[6] szép megfogalmazása: „Az intimitás az a közeg, amelyben megszülethetünk önmagunk számára.” A Kelley által felsorolt elemekkel mi is foglalkozni fogunk. Úgy tűnik, talán mégis ugyanazt értjük, érezzük, amikor az intimitáshoz jutunk, azaz van valami közös a tudatunkban.

Niveen Rizkalla[7] pár- és családterapeuta azt mondja, az intimitás összességében egy fogás, egy „dish”, amit nem tudsz készen megvenni, magadnak kell összeállítanod a saját speciális fűszereiddel. A sebezhetőség mindenkinél előkerül, akit foglalkoztat a téma. Rizkalla kitettségként (exposure) hivatkozik erre. Ahhoz, hogy közel kerüljünk a másikhoz, meg kell mutatnunk a benső érzelmeinket, a reményeinket, az álmainkat. Az érem másik oldala a válaszkészség, az, hogy mások nyitott szívvel reagáljanak a megosztásra, jelenléttel, visszatükrözéssel, ítélkezés és gúny nélkül.

Volt egy tanárom, Balázs, akivel később munkakapcsolatba kerültünk, és ebből nálam szerelem lett. Ahogy több időt együtt töltöttünk, előhozta a gyerekkoromból az apámat meg a bátyámat. A keze nagyon emlékeztetett az apukáméra, meg ahogy a bátyám fényképez. De otthonosnak tűnt a depresszió is, amivel Balázs küzd, én gyerekként ebben nőttem fel, számomra mintha ez lenne a természetes. Ugyan millió fotós tanárom volt, de Balázs hasonlóan fotóz, mint én, hasonló portrékat csinál. Azt hittem, hogy apukámat már régen elengedtem, de kiderült, hogy ezek szerint még mindig van ezzel dolgom. Szóval tényleg mély érzések kavarodtak fel bennem. Most úgy fogom föl, hogy ha Balázst sikerül elengednem, akkor apukámat is. Ezt próbálom, és közben emiatt a férjemmel mélyült a kapcsolatunk. Jártunk, járunk párterápiára is, ott rengeteget tanultunk, hogyan kommunikáljunk egymással. Tényleg olyan dolgokat tesz, amit korábban nem, figyel rá, hogy mivel lepjen meg, mivel szerezzen örömet, hova vágyom utazni. Ugyanakkor ki is mondja, hogy hát mivel tudna ő újat mutatni egy új kapcsolathoz képest. Tehát ez a félelme. De mindezt sírva teszi, és akkor mondom, hogy tessék, soha életében nem láttam sírni. De mivel látom, milyen fontos neki a házasságunk, milyen sokat próbál tenni érte, és hogy küzd a saját határaival, mélyülni tud a kapcsolatunk ilyen sok év után is.

Annamária, 38, fotós

Még egy közös elem található sokak gondolkodásában: annak paradoxonja, hogy az intimitáshoz mennyire fontos az egyedüllét képessége is. Éppen ez különbözteti meg a társfüggőségtől.

A szabad kapcsolódáshoz tudnunk, és szeretnünk kell egyedül is lenni, élveznünk kell önmagunk társaságát is. Erre később még részletesen kitérek.

Henri Boulad[8] jezsuita szerzetes az egyedüllét képességének új rétegét nyitja meg azzal a gondolattal, amiről még szintén lesz szó, hogy nincs tökéletes illeszkedés, tökéletes megértése egymásnak. A kapcsolat szükségszerűen magában foglalja annak a frusztrációnak az elviselését is, hogy a másik nem mindig, és nem jól ért engem. Aki közel akar kerülni a másikhoz, annak azzal is szembesülnie kell, hogy egy rétegen túl a kapcsolaton belül is egyedül vagyunk. Nincs tökéletes fúzió. Ez is az intimitás paradoxonja: ahhoz, hogy merjünk valakit közel engedni magunkhoz, el kell viselnünk a magánnyal való szembesülést.

Nagy kérdés, hogy a kizárólagosság feltétele-e az intimitásnak. Ez ellentmondásos, mert ha a párkapcsolatok világát nézzük, egyfelől a hűség elvárásának mintha az lenne az elvi alapja, hogy intimitás csak a kizárólagosság teljesítésével biztosítható, tehát aki a párját csalja meg, az a kettejük közötti intimitást árulja el. Másfelől van ebben az érvelésben valami kis hamisság. Megkockáztatom, inkább a biztonság iránti igényünk miatt nem szeretjük, ha a másik veszélyesen közel kerül valaki máshoz is, ami valójában érthető és érvényes szempont. Csak talán nehezebb azt mondani, hogy ha mással is hasonlóan csodálatos élményeket élsz át, mint velem, félek, hogy őt jobban meg fogod szeretni. Ez pedig rettegéssel tölt el, mert mi van, ha elhagysz, és őt választod?

Valójában nem bűn ettől félni, sőt, teljesen normális. Legitim szükséglet a biztonság iránti igény, és legitim elvárás az is, hogyha két ember elköteleződött egymás iránt, akkor óvakodjanak attól, hogy a kapcsolatukat fenyegető egyéb szituációkban vegyenek részt. Tehát nyugodtan mondhatnánk a fentieket is, csak ahhoz felelősséget kellene vállalnunk azért, hogy ez a mi félelmünk. Könnyebb azt mondani, hogy te gazember, elárultad a köztünk lévő intimitást, mikor mást is közel engedtél magadhoz!

A két ember közötti élmény nem az exkluzivitás miatt értékes. Nem más kapcsolataink viszonylatában értékes, vagy nem értékes, hanem önmagában. Egy ismerősöm utalt két barát bensőséges beszélgetésére, ami irigységet ébresztett benne, mert érezte, olyan kör részei, amiből mások, így ő is, ki vannak zárva. Ahogy hallgattam, egyrészt természetesnek tűnt, hogy hát igen, van ilyen, hogy az emberben szomorúságot ébreszt, ha olyan kapcsolódást lát mások között, aminek ő adott esetben nem részese. Ugyanakkor az is felmerült bennem, az igazán hiteles intimitásban kell lennie valamilyen befogadó jellegnek, a bekapcsolódás lehetőségének legalábbis az ígérete. Rendben van, hogy a párunkkal vagy legjobb barátunkkal különleges, közelebbi a kapcsolatunk, mint a többiekkel, furcsa is volna másképp. Mégis, az emberek felé fordulásnak, az intimitásra való törekvésnek az is értéket ad, hogy magát a nyitottságot, a közeledést és a közel engedést tápláljuk, és amennyire csak lehetséges, ezt igyekszünk kiterjeszteni, elérhetővé tenni magunkban minél több ember számára. Tehát az intimitás nem valami, amit birtoklunk, és ha megvan, akkor kipipálhatjuk, hogy ez összejött, köszönjük, nekünk már jó. Inkább benső fejlődési út, elköteleződés egy értékes cél felé, amin haladva szükségessé válik az is, hogy faragjunk, csiszoljunk magunkból, és ez időnként fájdalommal jár.

Az intimitás szempontjából megdolgozott, érett, beérkezett ember a szememben nem egy VIP-lakosztályhoz hasonlít, ahova csak protekció révén, többkörös felvételi után, sok pénzért lehet bejutni, hanem egy meleg, lobogó kályhához, ahová odakuporodhat, aki fázik.

Henri Boulad így ír a kizárólagosság és a befogadás látszólagos ellentmondásosságáról:

„A megkülönböztetett, kizárólagos szeretet ellenpólusa az egyetemes, általános szeretet, amelyben az ember arra vágyik, hogy átölelje az egész emberiséget [...] Úgy tűnik, e két pólus összeférhetetlen, kizárják egymást [...] Lehetséges-e megélni ezt a kettős dimenziót tudathasadás nélkül? [.] A lélek olyan, mint amikor síkban ábrázolunk egy kúpot, amelynek két meghosszabbított vonala a végtelenig folytatódik. Ahhoz, hogy a szív képes legyen magához ölelni a világmindenséget, elegendő, ha megnyílik a felebarát számára. Így a legközelebbi felebaráton keresztül – legyen az férj, feleség, ismerős, ismeretlen, szomszéd – arra kapunk lehetőséget, hogy megnyíljunk a Másik, vagyis az egész emberiség felé. ”

Senki ne ijedjen meg, ha a fenti sorokból még nem egyértelmű számára, mit tehetünk a személyes, de mégis nyitott, ha úgy tetszik, végtelen kapcsolódásnak, szeretetnek a megvalósításáért! Nem használati útmutatóként idéztem ezeket a gondolatokat, hanem reményt adó munícióként. Számomra ez arról szól, hogy semmilyen varázslatra, artistamutatványra nincs szükség, hanem a hétköznapi, kétszemélyes szereteten keresztül is megízlelhető valami abból a nagyobból, amire a lelkünk mélyén sokan vágyunk, ami túl van a „kedvelem, mert jó vele”, vagy a „vonzódom hozzá” élményén.

A Brother Freedom, azaz Szabadság testvér becenevű Brother Ngo Khong zen szerzetes (egy német származású férfi, a neve kolostori felvett név) „Vulner-ability” [9], azaz A sebezhetőség képessége című előadásában arra helyezi a hangsúlyt, szükséges sebezhetővé válnunk, mert ezen keresztül tudunk alakulni, változni, és képessé válni a hiteles kapcsolódásra. Olyan mesterkedéseinkre mutat rá, amelyekkel akadályozni próbáljuk ezt a folyamatot, amikre talán nem is gondolunk. Mintha folyton túlzottan gondoskodni igyekeznénk arról, hogy csak ne legyen semmi kényelmetlenség, semmi diszkomfort! Minden rossz érzést rögvest csillapítunk. Azt javasolja, szándékosan engedjük meg magunknak, hogy átéljünk bizonyos testi-lelki terheket, és mondjunk le az azonnali tompítás törekvéséről. Hihetünk neki, mert úgy tűnik, minden elméletalkotó, kutató, aki az intimitás témájához nyúlt, központi tényezőnek találta a komfortzóna elhagyását, a sebezhetőség felvállalását, a nehéz, kínos érzelmekkel való szembenézést. Brother Freedom három házi feladatot ajánl.

I. GYAKORLAT:

– Naponta egyszer legyünk szomorúak! Amikor felbukkan az érzés, csak engedjük meg magunknak anélkül, hogy elhessegetnénk.

– Naponta egyszer engedjük meg, hogy amikor egy interakcióban átélünk valamilyen rossz érzést, csak belül éljük meg! Engedjük meg magunknak az érzést anélkül, hogy a másiknak visszavágnánk, vagy levezetnénk rajta a frusztrációnkat.

– Naponta egyszer legyünk éhesek egy darabig. Ne azonnal csillapítsuk az étvágyunkat!

Talán kapkodja a fejét az olvasó, mi köze az éhségnek ahhoz, hogy bensőségesek-e a kapcsolatai. Ám ha ilyen apró gyakorlatokkal időről időre megtapasztaljuk, hogy nem szükséges mindig kipárnázni az életünket, hogy rendelkezünk benső erővel, amire támaszkodhatunk akkor is, amikor a hangulatunk vagy a testünk nincs kényelmes egyensúlyban, akkor egyre erősebbé, autonómabbá, bátrabbá válunk. Egyre kevésbé szól arról az életünk, hogy „jaj, csak nehogy kellemetlenül érezzem magam”, egyre kevésbé kell dolgoznunk a diszkomfort elkerülésén, és egyre bátrabban beleengedhetjük magunkat új élményekbe, új kalandokba, az emberi kapcsolatok újabb dimenzióiba. Máshonnan közelítve, ráeszmélünk, hogy a boldogsághoz nem a kényelmen vagy a stresszmentességen át vezet az út, hanem a jó és a rossz, az öröm és a kín teljes befogadásán, átélésén át.

Miközben szeretnénk elkerülni a sodródást és kiszolgáltatottságot, és ezért próbáljuk bebiztosítani magunkat, hogy legyen mindig elég élelem, pénz, komfort, aközben valójában egyre kiszolgáltatottabbá válunk, hiszen ezek megteremtése leköti a kapacitásainkat. És ami még nagyobb baj, egyre jobban elhisszük, hogy függünk ezektől. Míg, ha óvatosan, apró lépésekben megtapasztaljuk, hogy akkor sem dől össze a világ, ha egy kis ideig éhes vagyok, közben is tudok örülni egyebeknek, vagy nem is baj, ha egy ideig szomorú vagy dühös vagyok, lám, magától alábbhagy az érzés egész hamar, akkor egyre kevésbé kell ijedeznünk amiatt, hogy a dolgok számunkra kedvezőtlenül alakulnak. Így pedig egy csomó pszichés energiánk felszabadul, és szorongás nélkül (vagy szorongva, de azt is elviselve) közelebb engedhetünk magunkhoz másokat, tudva, hogy ez sok kontrollálhatatlan, kiszámíthatatlan élményt is jelent, mégis megéri, mert így fogjuk érezni, hogy élünk, hogy szabadok vagyunk.

A napi egy rövid éhezést kibővíteném azzal, hogy nagyon izgalmas önismereti kaland, ha legalábbis időszakosan (mondjuk, egy hónapra) lemondunk valami olyasmiről, például az édességről, sós nasiról, koffeinmentes kávéról, amit kifejezetten az érzelmeink szabályozására használunk. „Jaj, olyan kedvetlen vagyok, eszem egy kis tökmagot!” (A rendes kávé más téma, az valóban hat a mentális működésünkre. Azt is letehetjük, de az másik történet, mert elvonókúrát fog jelenteni reális fizikai és kognitív tünetekkel.)

Nem vasszigort, aszkézist vagy életmódváltást javaslok, hanem kísérletezést azzal, vajon mi történik, ha részben lemondunk ezeknek a hangulatmodulálóknak a segítségéről. Ijesztő javaslatnak tűnhet, hiszen amikor magunkhoz vesszük, meggyőződésünk, hogy ez kell nekünk ahhoz, hogy kicsit jobb kedvűek legyünk, és ha kihagynánk, annak nyilván ára lenne: lehangoltság, szürkeség, enerváltság. Mint beszélgetésekből kiderült, nem csak én tapasztaltam, hogy a hiányérzet a legtöbb ilyen esetben csupán pár pillanatig tart. Pár perccel később csodálkozva tapasztalhatjuk, nagyjából ugyanúgy érezzük magunkat, mint amikor korábbi szokásunk szerint elfogyasztottuk az adott élvezeti cikket.

Ha pszichoaktív szerről mondunk le, mint amilyen az alkohol vagy a kávé, az már a haladó változat. Nem ugyanúgy fogjuk érezni magunkat egy absztinens napon, mint egy-két pohár bor után, ez nyilvánvaló. Viszont mindenképp érdekes tapasztalat, vajon pontosan mit akartunk elrejteni, és mit élünk meg, ha legalább egy kicsit elhalasztjuk ezek elfogyasztását. Tehát finoman, nem erőszakosan kitologathatjuk időben, illetve csökkenthetjük az ilyen mankókra való támaszkodást, és elkezdhetünk ismerkedni, barátkozni a hangulatok, érzelmek teljes repertoárjával, a nehezebbeket is beleértve.

II. GYAKORLAT:

Naponta egyszer mondjunk le valamilyen apróságról (például egy pohár szörpről), amit elsősorban azért fogyasztanánk el, hogy jobb kedvre derüljünk! Figyeljünk befelé pár percig. Bármi, amit érzünk, rendben van, nincs jó és rossz eredmény. Csak ismerkedjünk vele, mi él bennünk ilyenkor. A gyakorlással egyre könnyebb lesz, egyre kevésbé érezzük majd szükségét ezeknek a segédeszközöknek.

III. GYAKORLAT

Ha van olyan jellegzetes, visszatérő helyzet, amiben kellemetlenül érezzük magunkat (ezért jellemzően igyekszünk hamar túllenni rajta, elterelni róla a figyelmünket stb.), akkor egyszer menjünk bele úgy, hogy teljes figyelmünkkel jelen vagyunk. Figyeljük meg a testi érzeteinket: milyen most itt lennem ebben a helyzetben? Miket érzek, milyen gondolatok futnak át a fejemen? Ne nagyon nehézzel kezdjük, inkább olyannal, ami kissé kellemetlen. Például utálunk buszra várakozni, frusztrál minket: akkor legyen ez. Vagy ha a munkánk adminisztratív része nyűg, akkor miközben csináljuk, pár pillanatig figyeljük meg, mit érzünk a testünkben, érzelmi szinten, mik futnak át a fejünkön. Vagy nem szeretjük a tornatermi öltözőt, mert mindig nagyon hideg van, vacogva kell átöltöznünk. Milyen itt lenni a hidegben? A cél annak a megtapasztalása, hogy jobb és erőt adó érzés inkább átélni valami kellemetlent úgy, hogy ott maradunk magunkban, a bőrünkben, akár ösztönösen elkezdjük kedvesen támogatni magunkat, mint „kicsekkolni”, megpróbálni kapkodva tompítani a rossz érzéseket.

HIVATKOZÁSOK

1  Artus – Goda Gábor Társulata (2021.) Érintés paradoxon. Nemzeti Táncszínház

2  Crane, R. S., Brewer, J., Feldman, C., Kabat-Zinn, J., Santorelli, S., Williams, J. M. G., Kuyken, W. (2017.) „What defines mindfulness-based programs? The wrap and the weft.” Psychological Medicine, 47(6):990–999. Cambidge University Press.

3  Brown, B. (2010.) The Power of Vulnerability. (Előadás.) Forrás: https://www.youtube.com/watch?v=iCvmsMzlF7o.

4  Brown, B. (2015.) Daring Greatly. Penguin Books Ltd (UK).

5  Kelley, D. (2019.) Experiencing Intimate Space: Six ways people experience intimacy. (előadás) Forrás: https://www.ted.com/talks/douglas_kelley_experiencing_intimate_space_six_ways_people_experience_intimacy .

6  Pál F. (2010.) A függőségtől az intimitásig – Vágy, élmény, kapcsolat. Kulcslyuk Kiadó.

7  Rizkalla, N. (2012.) Getting Intimate with Intimacy. (Előadás.) Forrás: https://www.youtube.com/watch?v=ydTXf9zp7XE&t=2s .

8  Boulard, H. (2017.) A halálban ugyanis megszületünk. Jezsuita kiadó. Fordította Kiss Gabriella.

9  Brother Ngo Khong (2023.) Vulner-ability. (Előadás.) Forrás: https://www.youtube.com/watch?v=hCpr863Fn44 .