Tartalomjegyzék

I. fejezet

II. fejezet

III. fejezet

IV. fejezet

V. fejezet

VI. Fejezet

VII. Fejezet

Csernovszki-Nagy Alexandra

Mimi regénye

©Csernovszki-Nagy Alexandra

Szerkesztés: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

Tördelés: NewLine Kiadó

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/CsNAlexandra/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2021.

epub ISBN 978-615-6182-76-0

mobi ISBN 978-615-6182-77-7

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül

I. fejezet

A menyasszony

Lelkem lángoló dallamát, szívem heves dobogását csak a természet csendje tudta megnyugtatni. A reggeli köd már felszállt, a még kissé csípős idő a csontomig hatolt. Egyedül telivérem, Rúfusz patái csaptak zajt, a felvert por szürke hullámként táncolt körülöttünk. Hűvös idő volt még, de a tavasz első sugarai már melengették a tájat. Behunytam a szemem s élveztem, ahogy a szél az arcomba csap, pirospozsgás pírt hagyva a bőrömön. A hűvös, tiszta levegő átjárta a tüdőm, s egészen fel is ébredtem tőle. Lelkemben újra béke és nyugalom honolt. Ilyenkor szabadnak érezhettem magam. Oly ritkán volt részem ebben a különleges érzésben! Életemben minden a szabályokról szólt, melyek gúzsba kötötték a lelkemet.

Édesanyám megtiltotta aznap, hogy kilovagoljak. Néhány úriembert vártunk vendégségbe, kiket – ahogy édesanyám fogalmazott – nem rettentett el a modorom. Még. Ismételten unalmas bájcsevejek elszenvedője leszek. Újra és újra, míg férjhez nem megyek. Ennyi volna hát az élet számomra?

– Mimi! Mimi! – hallottam egy hangos kiabálást a hátam mögül, mire sietősen megállásra késztettem a szürke telivérem. Csalódottságot éreztem, amiért megzavartak, de amikor a hang irányába fordultam, s megláttam a bátyámat, Sanyit, tekintetem ellágyult. Hamarosan mellém ért, és szélesen rám mosolygott. Alig két évvel volt idősebb nálam. Veszélyesen jóképű alak volt, közelében szinte az összes nőismerősöm megperzselődött kissé a szerelem lángjától.

– Bátyám! – feleltem mosolyogva, a sötét hajú, világoszöld szemű Sanyit kémlelve. Ő az a fajta férfi volt, aki tudatában volt szép küllemének. No, még mennyire!

– Ma hány nőnek zúztad össze az álmait? – nevettem gúnyosan, miközben egy kósza hajtincset söpörtem ki az arcomból.

– Szerintem még senkiét – vont vállat, miközben száját lefelé görbítette, leplezni próbálván előttem mosolyát –, de a nap még csak most kezdődött!

– Igaz! – nevettem fel. Kihúztam magam, s mélyet sóhajtottam. A női nyereg kissé kényelmetlen volt, de tartást kölcsönzött a lovon ülőnek. Olykor kacérkodtam a férfinyereg gondolatával, de tudtam, édesanyám zárdába száműzne, ha férfi módjára ülném meg Rúfuszt.

– Megint elmenekültél édesanyánk elől? – kérdezte testvérem szélesen vigyorogva.

– Miből gondolod? – meredtem rá.

– Akkor szoktál ily’ szélsebesen nyargalni, amikor feldúlt vagy. Kisasszonyt női nyeregben még nem láttam így száguldani.

– Édesanyánk, meg az az állandó férjhez adási rögeszméje…

– Ha netalántán lenne egy kellemetlenkedő kérőd, mi ott termünk, s megvédünk tőle – felelte.

– Tudom – csóváltam a fejem mosolyogva –, nincs olyan férfiú a környezetemben, kiről el tudnám mondani, hogy kibírnék mellette egy napot, nemhogy egy egész életet! – sóhajtottam.

– Tudod, hogy a házasság nem erről szól – biggyesztette le az ajkát.

– Tisztában vagyok vele… de ismersz. Én mindig másra, többre vágytam – tekintettem körbe, s vettem egy mély levegőt, hogy lehiggadjak. Nehéz nap várt rám.

– Igen! Bár… Auréllal a legutóbbi bálon úgy láttuk, hogy Thüringer úr mély benyomást tett rád – felelte komoly hangon, de ott bujkált a gúny minden kimondott szó mögött.

– Igaz… megtanultam, hogyan kell nyitott szemmel aludni – feleltem kuncogva, majd oldalba böktem Rúfuszt a csizmámmal –, versenyezzünk a házig! – kiáltottam fel boldogan, majd nekiiramodtam.

– Csaló! – kiáltott utánam Sanyi nevetve, s hallottam, ahogy a lova, nem messze tőlem, hangosan fújtat.

Nagyon szerettem a családomat. A bátyáimmal egyfajta véd- és dacszövetségben léteztünk, s az, hogy négy fiútestvérem volt, a jellememre is igen nagy hatást gyakorolt. Úgy véltem, hogy engem, Gyarmaty Emíliát – vagyis ahogy mindenki hívott, Mimit – nem lehetett azzal a váddal illetni, hogy unalmas kisasszony lennék. Természetem nélkülözte azt az alapvető női vonást, amely a védelmezői ösztönt kiváltotta a férfiakból. Azonban a három, nálamnál idősebb testvérbátyám másképp vélekedett erről. A fejükbe vették, hogy megvédenek engem mindentől és mindenkitől. Még a legifjabb öcsém, a négyéves Gézuka is oly szilárd elhatározással osztozott a többi testvére eltökéltségében, hogy a fakardját mindig magánál hordta; ha szükség lenne rá.

Tehát négy fiútestvérem küzdött azért, hogy megvédjenek az élet viszontagságaitól. Pedig édesapánk már idejekorán kijelentette, hogy egy szem lánya ilyen makacs természettel vénlány marad. S ez mint Damoklész kardja lengett felettem. Valahol mélyen mindig is tudtam, hogy így lesz. Makacs, megzabolázhatatlan természetemet nem tudom majd a házasság rabigájába bezárni. A szüleim között sem létezett szerelem, csak kölcsönös tisztelet, ahol az édesapámé volt az utolsó szó. S én utáltam, ha nem az enyém az utolsó felszólalás. Hogy is lehetnék engedelmes felesége bárkinek is ily’ természettel?

Édesapám, a család feje, Gyarmaty János aktívan politizált és a haladás mellett foglalt állást. Üdvözölte gr. Széchenyi István terveit; rég várt már egy olyan kiemelkedő személyiségre, aki segíthet a magyar népnek előre tekinteni a jövőbe. Nagyapám, az ő édesapja, vagyona nagy részét a Napóleoni háborúk[1] idején szerezte, s így jómódban éltünk. Gyarmaty nagypapa azonban kevésbé volt haladó szellemű, így sokszor került összetűzésbe édesapámmal.

Édesanyám, Gyarmatyné, legfontosabb feladatának azt tekintette, hogy a gyermekeit –kiváltképp engem, a makacs természetű leányát – minél hamarabb kiházasítsa.

Jani, a legidősebb bátyám egy éve házasodott meg, elvette az egyik legjobb barátnőmet, Hedviget feleségül. Aurél – aki utána következett a sorban – Pest-Budán tanult jogot, Sanyi bátyám pedig kicsit kallódott itt-ott. Bölcsészetet tanult, de a vizsgái sokszor nem hozták meg a várt eredményt. Gézuka pedig még olyan kicsi volt, őbelőle még bármi lehetett.

Édesapámmal a kapcsolatom különleges volt. Amikor gyermek voltam, sokat tartózkodott idehaza, s nem egyszer tanítgatott engem olyasmikre, amiket csak a fiúknak szokás megtanítani. Szerettem, hogy mondhatni egyenrangúként bánik velem, s mindent elmagyaráz nekem úgy, ahogy a fiútestvéreimnek is, nem korlátoz arra, hogy csak ama tudást szerezzem meg, amelyet nekünk, nőknek szántak. Számtan, földrajz, történelem… lelkesen mesélt nekem mindenféléről, s emiatt többnek éreztem magam. Édesanyám azonban nem örült ennek a megkülönböztetett figyelemnek, melyet édesapámtól kaptam; szerinte csak elront engem, s megnehezíti az esélyeimet a férjhez menetelre. Csak ez számított. Az, hogy jól menjek férjhez…

1834-ben, 19 éves fejjel pedig megállíthatatlanul haladtam ama veszély felé, hogy vénlányként megpecsételve élem le az életemet. S édesanyámnak emiatt nem egy álmatlan éjszakát okoztam.

– Édesapád teljesen elkényeztetett – mondogatta folyton –, pedig sokkal szebb vagy, mint az első bálozó lányok többsége! – sóhajtott. – A megszokottól olyannyira eltérő természeted azonban mindenkit elüldöz! – rótta fel nekem folyton. Ha esetleg szembe is mertem szállni vele, felhívva arra a tényre a figyelmét, hogy a nálamnál két idősebb fiútestvérem még nőtlen, mindig azt felelte: Ők férfiak. Természetükből adódóan mások.

Mire hazaértünk, a gavallérok már a szalonban várakoztak. Édesanyánk szinte átdöfött minket a barna tekintetével, majd a szalonba ment, hogy bájosan elcsevegjen a fiatalurakkal. Sietősen elküldött készülődni, még egy gyors mosdást is elrendelt, mert szerinte olyan szagom volt, mint egy vén kocsisnak. Egy kicsivel később már illatosan és szépen felöltözve léptem be a legújabb divat szerint berendezett szalonba. A szoba nyugalmat árasztott magából, köszönhetően a világos színeinek, egyszerűbb mintáinak, gyönyörűen megmunkált bútorainak, melyek láttatni engedték a fa természetes erezeteinek, színeinek harmóniáját. A falakon akvarellek és rézkarcok lógtak. A szoba ékessége a sarokban álló zongora volt, mely csak arra várt, hogy a család esti szórakozását kielégítse.

A világosbarna borítású, hajlított lábú székeket és a kanapét három fiatalúr már birtokba vette. Végigtekintettem rajtuk, kik ismerősen hatottak rám, de a nevüket nem tudtam volna megmondani. Felvettem legbájosabb mosolyom és közelebb léptem. Lágy esésű, finom tapintású, világoszöld szaténruhám legszembetűnőbb éke volt a puffos ruhaujj[2], melyet vállfodrokkal és vállgallérral növeltek meg, derekam karcsú volt a fűzéstől, s a szoknyám terebélyes. A szatén szemet kápráztatóan fényes hatását fátyolszövet borítással tompították. Sötétbarna hajam középen kettéválasztotta a komornám, s kétoldalt egy-egy fonatot készített belőle, melyeket szalagokkal a fülemre csavart.

Édesanyám kicsit távolabb ült, hogy zavartalanul tudjak beszélgetni a fiatalurakkal, de mégis szemmel tarthasson. Mivel eme eseményhez nem fűlött a fogam, mégsem szerettem volna megbántani a gavallérokat, így mosolyogva pillogtam minden elhangzott szó után. Sajnálatos módon egyik sem kötötte le a figyelmem, de nem szerettem volna, ha édesanyám felrója nekem, hogy még csak meg sem próbáltam kedvesnek mutatkozni. Miután a férfiak távoztak, édesanyám mosolyogva hagyott magamra, én pedig megkönnyebbülten sóhajtottam fel:

– Bár ne kellene magam ily’ kellemetlenségeknek kitenni! – szóltam, amikor azt hittem, senki sem hallja.

– Olybá tűnik, a mi csodálatos Gyarmaty kisasszonyunk legmélyebb gondolatainak lehettem fültanúja – lépett be a szobába egy elegáns fiatalúr sötét színű redingote-ban[3], csíkos pantallóban[4], keménygalléros fehér ingben és vörös mellényben. Nyakába fehér színű nyakkendőt kötött, sétapálcáját és cilinderét valószínűleg már az előtérben elvették tőle. Szőke haját Apollo-frizuraként hordta, divatosan, hullámosan.

– Ó, hát ebbe a házba ilyen alakokat is beengednek? – vigyorogtam gúnyosan a jövevényre, majd méltóságteljesen felálltam. Őszintén meg kellett vallanom magamnak, hogy Békefy Gábor kimondottan jól festett ebben az öltözékben. Aurél és Sanyi bátyáimnak jó barátja volt, s bár ismeretségünk még csak rövid ideje tartott, gyorsan megállapítottam, hogy ő egy igazi korhely[5].

– Be ám – mosolygott továbbra is. Magas volt és karcsú, ujjait hátul összefűzve méregetett. – Láttam egy sereg férfiembert szomorúan távozni… – lépett közelebb vigyorogva – az ajtót természetesen nyitva hagyta, nehogy a jó híremben kárt tegyen.

– Nem mondhatnám, hogy szomorúak voltak – sóhajtottam, és visszagondoltam a velük töltött rémes percekre, melyek emléke hosszanti, mély ráncokat rajzolt a homlokomra.

– Édesanyám nem titkolt szándékkal férjhez akar adni… félek, már mindegy, kihez, csak elkeljek – sétáltam az ablakhoz és kinéztem az udvarra. A kertész épp a virágokkal és a növényekkel foglalatoskodott. – Fél, hogy pártában maradok – súgtam, de már csak magam elé, így Békefy úr nem hallhatta.

– Miért olyan nagy baj az, hogy férjet akar fogni magának?

– Még kérdi? – csóváltam a fejem, majd felé fordultam. – De hogyan is érthetné? – Majd egymásra meredtünk. Pimaszság csillogott a tekintetében. Olybá tűnt, mintha mindig valami illetlen dolog járna a fejében. – A bátyáimhoz jött?

– Igen – felelte, majd körbenézett a szalonban, s egy pillanatra megpihentette tekintetét a világossárga színű selyemdamaszt falkárpiton függő, kanyargós Dunát ábrázoló rézkarcon. Szép profilja volt. Egy pillanatra elgondolkoztam azon, hogy milyen jó volna, ha udvarolna nekem ez a férfi… aztán rájöttem, hogyha már mindenképp férjhez kell mennem, nem akarnék olyan házastársat, mint amilyen ő; aki mellett azon kellene remegnem, hogy épp melyik asszony ágyát melegíti. Békefy úr amúgy sem tűnt annak az udvarlós, hősszerelmes fajtának; a bátyáim szerint számtalan szeretője volt – huszonkét éves fiatalemberként bármit megtehetett. Sanyi és ő amerre jártak, hajadonok, asszonyok százainak szívét törték össze. Az egyik a sötét, a másik a szőke hajú Adoniszként volt ismeretes.

– Ámbár… – emelte rám a zöldeskék tekintetét – a maga korában lévő kisasszonyok alig várják, hogy végre elkeljenek – mondta rezzenéstelen arccal.

– Végre mondhatna valaki valamilyen újdonságot is a nememmel kapcsolatban – ráztam meg a fejem lemondóan, majd az ajtó irányába indultam. – Szólok a bátyáimnak, hogy ne kelljen soká várakoznia – álltam meg előtte. Ő illedelmesen bólintott egyet, én pedig folytattam az utam az előtér felé. Már az ajtónál álltam, amikor ismételten megszólaltam:

– Részt vesz ma a Sebestyén család által rendezett bálon?

– Miért? Szeretné? – fordult felém vigyorogva.

– Csak érdeklődtem – feleltem, s már bántam, hogy rákérdeztem.

– Még nem tudom. Meglátom, mit tehetek – mosolyogott rám szélesen, én pedig kimentem a szalonból.

Aurél és Sanyi nevetve lépdeltek lefelé a lépcsőn, s amikor megláttak, jókedvűen üdvözöltek. Valamiért az volt a sejtésem, hogy a vidámságuk forrása az én szerencsétlen helyzetem volt.

– A triumvirátus harmadik tagja a szalonban van – közöltem és el akartam somfordálni mellettük, amikor Aurél utánam szólt:

– Húgom, mondd csak, valamelyik férfiú elnyerte a tetszésedet? – kérdezte mosolyogva. Vörös haja különlegessé tette a kinézetét.

– Édesanyánkat kérdezd. Ő jobban tudja, mégis mire vágyom – feleltem gúnyosan mosolyogva, majd felsétáltam a lépcsőn, s már az esti bálon járt az eszem. Nem sok kedvem volt részt venni rajta, de Ágnes barátnőm családja rendezte, így próbáltam minél lelkesebbnek mutatkozni. Négyen voltunk gyermekkori jó barátnők. Hedvig, aki a legidősebb bátyám, Jani felesége lett. A bátyámon nem tudtam kiigazodni. Olykor unalmasnak és ódivatúnak találtam, az életvidám barátném mégis fülig szerelmes lett belé. Már csak a gyermekáldás hiányzott a boldogságukhoz.

A másik két barátnőm, Sebestyén Ágnes és Imreh Cecília még hozzám hasonlóan hajadonok voltak, és Cilinek volt a legnagyobb oka az aggodalomra, hiszen ő már húszéves elmúlt, és ezt mások soha nem felejtették el felróni neki. Míg a hajadon barátnőim folyton azon aggodalmaskodtak, hogy férjet találjanak, nehogy pártában maradjanak, addig engem ez cseppet sem foglalkoztatott.

Estére az egész család készen állt. Aurél, Sanyi és az édesapánk nagyon jól festett a fekete frakkban, fehér ingben és virágmintás mellényben. Édesanyám barna ruhát viselt, haját középen elválasztották, és hátul kis kontyot alakítottak ki, melyeket szalagokkal díszítettek. Én pipacspiros színű öltözéket viseltem, ruhám széles dekoltázsát csipkefodrok szegélyezték, loknikba csavart hajam kétoldalt, több tincsben kanyargott.

– Remélem, Miminek hamarosan találunk férjet, nehogy szégyenszemre vénlány maradjon! – sóhajtozott édesanyám. – Ez a leány minden férfiembert elriaszt – zsörtölődött. Ránéztem édesapámra, aki csak kedvesen mosolygott rám, s ez engem is erre késztetett.

– Thüringer urat biztosan nem – vigyorgott rám gúnyosan Sanyi.

– Leányom! Már nincs túl sok időd férjet találni. Hamarosan vége a báli szezonnak. Erőltesd meg magad, kérlek! – sziszegte az utolsó szót édesanyám, aki a szemközti ülésen ült. Mélyet sóhajtottam, hogy megőrizzem a nyugalmam. Nem szerettem erről beszélni. Úgy éreztem, hogy azzal kell kelnem és feküdnöm, hogy férjet kell fognom, vagy nem ér semmit az életem.

– Biztosan megleled azt a férfit, aki boldoggá tesz majd – kacsintott rám Aurél, mire hálásan rámosolyogtam.

– Erzsi. El kell fogadnunk azt a tényt, hogy a mi leányunk gondolkodása különlegesebb, mint a többi, korban hozzá hasonlatos kisasszonyé. Ez egyben áldás és átok – szólt édesapám elgondolkozva.

– Bár inkább áldás lenne! – sóhajtozott édesanyám dühösen. – János, maga táplált belé oly gondolatokat, melyek miatt most a leányunk olyannyira ágál a férjhezmenetel ellen – csóválta a fejét. – Még hogy olvasson sokat, s tanuljon a világ dolgairól… mi végre? – zsörtölődött tovább. Édesanyám heves természete ellen a legjobb orvosság az volt, ha nem vitáztunk vele.

Aurélra meredtem, aki kedvesen, bátorítón nézett rám, majd Sanyira tekintettem, aki a szemközti ülésen ült s mókás grimaszt vágott, mire majdnem felnevettem. Ó, az lett volna még a tragédia!

Ily’ körülmények között érkeztünk meg a bálba. A Sebestyén-ház előtt már rengeteg kocsi álldogált. Amint beléptünk a házba, az inasok elvették a férfiaktól a cilindert és a sétapálcát, rólunk, nőkről pedig lesegítették a pelerint[6]. A bejáratnál magamhoz vettem a már előre odakészített táncrendet[7] és ceruzát, melybe beírtam édesapámat és a bátyáimat egy-egy tánchoz. A kis füzetecskét a csuklómra erősítettem, majd beléptem a bálterem csillogó varázsába. A teremben már lágy zene szólt, a vendégek kis csoportokba verődve diskuráltak.

A mennyezetről két aranycsillár lógott alá, a rajtuk álló gyertyák fényárba borították a termet. A helyiség végében körasztalok álltak, pompásan megterítve. Izgatottság futott végig rajtam, mivel imádtam táncolni, annak ellenére, hogy tudtam, egész este árgus szemekkel fogják figyelni, melyik férfiemberrel ropom egynél többször. Hamarosan észrevettem Ágit és Cilit. Lelkesen összeölelkeztünk. Ágnes világoskék ruhát viselt, kontyos haját virágok díszítették, míg Cili almazöldet, világosbarna haját pedig hasonlóan viselte, mint én. Fehér kesztyűs kezükben az időközben divatossá vált csipkekendőt szorongatták, melyet bármikor leejthettek a kiszemelt férfiú elé.

Szerettünk kacérkodni a fiatalurakkal, de csak módjával. Négyünk közül Hedvig csiszolta tökéletesre a tudását e téren, de ő szilárd elhatározással tette: mindenképp férjet akart fogni magának. S lám, sikerült is neki. Mi, többiek, visszafogottabbak voltunk, leginkább én. Csak a flört izgalma hajtott, nem szerettem volna komolyabb érdeklődést kelteni egy fiatalemberben sem.

– Édesanya már rémálmokat ültetett belém – sóhajtott feszülten Cili, és a matrónák csoportja felé nézett, ahol az édesanyák tartózkodtak és terveket szövögettek. – Azt mondta, ha idén nem kelek el, vége mindennek – rázta meg a fejét. – Rémes!

– Áh! Szép hölgyek – jelent meg mellettünk Sanyi, akire Ágnes nagy, szerelmes pillantásokat vetett. Hiába intettem őt óva a bátyámtól, úgy tűnik, a szívnek nem lehet parancsolni. – Szabad-e még a táncrendjük? – mosolygott rájuk, mire mind a ketten fülig elpirultak. Már nem egyszer kértem meg Sanyit arra, hogy ne illesse őket illetlen pillantásokkal, ő mégsem tett eleget a kérésemnek. Szerette, hogy ily’ hatást váltott ki a nőkből. Asszony legyen a talpán, aki majd az én bátyámból tisztes férjet farag!

– Sajnos igen – nyögte ki Cili.

– Akkor ezt orvosolnunk kell! – jelentette ki Sanyi, majd Aurél és az időközben megérkező Békefy úr felé intett, akik lelkesen felajánlkoztak egy-egy táncra a táncrendünkbe.

– Mégis eljött? – kérdeztem mosolyogva Békefy urat, kin a karcsúsított fekete frakk és szűkszárú pantalló úgy állt, mintha ráöntötték volna. Fehér inge felett kék mellényt viselt, nyakába fekete nyakkendőt kötött.

– Korábban oly könyörgőn nézett rám, hogy a lelkiismeretem nem hagyta volna, hogy otthon maradjak – nézett rám, s tekintetében pimasz mosoly csillant.

– Könyörgőn? – vontam fel a szemöldököm gúnyosan.

– Olybá tűnt – mondta. – Gondolom, sokan epekednek a kegyeiért. Volna még hely számomra a táncrendjében? – kérdezte, én pedig kissé kellemetlenül feszengtem.

– Igen – sóhajtottam, majd szétnyitottam a füzetecskét, s az ő figyelmét sem kerülhették el az üres sorok.

– Kérem, írjon be engem a két keringőhöz![8] – mondta kedvesen.

– Két tánchoz is be akarja íratni magát? Azt akarja, hogy hírbe hozzanak minket? – sandítottam rá, mire vállat rándított.

– Ne aggodalmaskodjék – felelte mosolyogva, majd a többi kisasszonyhoz lépett. Bár ne kellene ily’ dolgokkal törődnöm!

– Sándor bátyád olyan jóképű! – sóhajtott Ágnes szerelmesen, amikor már a székeken ülve pihentünk. A nyitótáncon túl voltunk, inkább túléltük, mert Thüringer úr az én, Kovács úr pedig Ági lábát taposta lelkesen. Cilit épp felkérte az egyik úriember a francia négyesre, nekem pedig ott üresen virított a füzetem. – S olyan jól táncol! – nézett elmerengve Sanyi felé.

– Bár a testvérem, s látom, milyen jól fésült alak, de még nem érett meg a házasságra – mondtam komolyan. – Most is legalább három szeretője van Pest-Budán. Légy vele óvatos!

– Tudom, hogy aggódsz – nézett rám szomorúan –, de mit tehetnék?

– Nem tudom – feleltem –, de talán én könnyen beszélek, hisz’ még sohasem voltam szerelmes.

S remélem, ha mégis bekövetkezik, a fejem nem egy züllött férfiember fogja elcsavarni – majd körülnéztem a díszes teremben. Sehol egy érdekes úriember. Sokat gondolkoztam azon, hogy miért is lettem ilyen. A többi barátnőm állandóan csak a férfiakról ábrándozott, meg gyermekekről… én azonban többre vágytam ennél, de még nem igazán értettem, hogy mi végre jöttem a világra.

Hamarosan felcsendültek a keringő hangjai, melyre Békefy úr jelentette be korábban az igényét… azonban ő időközben eltűnt. Hiába kerestem ádázul a tekintetemmel, sehol sem leltem, így visszaültem a székre, s próbáltam a csalódottságomat a közöny álarca mögé rejteni.

Időközben Ágit is felkérték a keringőre, aki bánatos arccal csábult el a táncparkettre. Vártam kicsit, majd úgy döntöttem, hogy kisétálok az épület elé friss levegőt szívni a tüdőmbe. Nem értettem, hogy miért bánt, hogy egy olyan alak, mint Békefy Gábor, nem tartotta a szavát. Talán csak az önbecsülésemet zavarta. Igen. Ő nem értheti, milyen nehéz hajadon nőnek lenni: férfiként azt tehet, amit csak akar. A bátyáimnál már-már elfogadtam ezt a megmásíthatatlan tényt…

Hosszan magam elé meredtem, és a belső nyughatatlanságom egyre magasabbra hágott. Bárcsak… bárcsak más lennék! Ne vágynék többre…

Hirtelen zajt hallottam. Rémültem kaptam fel a fejem. Zörögtek a bokrok a kertben. Megijedtem, de nem futottam el. Kíváncsi voltam. A távolban hamarosan felfedezni véltem egy tántorgó alakot. Hunyorogva próbáltam kitalálni, ki lehet az, ki ily’ imbolyogva közeledik felém, s a válasz sem késlekedett soká.

– Békefy úr – konstatáltam. Borzalmasan nézett ki. Fehér volt, akár a fal, de olyan bárgyún vigyorgott, hogy legszívesebben faképnél hagytam volna, én azonban csak álltam ott s néztem őt.

– Drága Gyarmaty kisasszony… – sóhajtott mélyet, és tovább nevetett. Alig állt a lábán.

– Mi lelte magát? – kérdeztem, s próbáltam minél érdektelenebbnek mutatkozni.

– Mikor… mikor következik a táncunk? – kérdezte, majd csuklott egyet, és zavartan elnézést kért.

– Most – néztem az épület felé, ahonnan kiszűrődtek a keringő hangjai. Békefy úr összecsücsörítette a száját és értőn bólogatott.

– Ó… sajnálatos – nézett rám, bár nem láttam szomorúságot tükröződni a tekintetében –, de még van egy másik táncunk is, ha jól rémlik! – folytatta, majd hirtelen egy hatalmasat huppant a földön. Rég láttam már ennyire kiábrándító, mégis mókás dolgot, de nem szerettem volna, ha Békefy úr látja rajtam, hogy hatással van rám az ő kis előadása. Kissé gőgösen kémleltem tehát a földön ülő és szinte őrült módjára nevető Békefy Gábort. – Nem nevet velem?

– Nem én – feleltem, de alig bírtam elrejteni a hangomban bujkáló kacajt.

– Magát hidegen hagyják az én tökéletes vonásaim, nemde? – nézett fel rám elgondolkozva.

– Igen, legfőképp most – néztem végig rajta gúnyosan. – No, magára is hagyom – indultam el befelé, ő azonban utánam szólt:

– Maradhatna a kettőnk titka ez a rám nézve nem túl hízelgő szituáció? – kérdezte, mire felé fordultam és bájosan rámosolyogtam:

– Igen, de egyszer még lerója a tartozását a hallgatásomért cserébe – hunyorítottam rá élvezettel, majd visszatértem a táncterembe. Váltottam néhány szót Hedviggel, aki a házasélet boldogságáról és nehézségeiről regélt nekem. Érdeklődőn hallgattam, bár már nem tűnt annak az életvidám leánynak, mint egykoron.

– Félek, hogy valami nincs rendben velem – sóhajtott szomorúan, és porcelánfehér arcbőre kissé kipirosodott. – Már… már várandósnak kellene lennem – csóválta a fejét szomorúan.

– Biztos nincs semmi baj – mosolyogtam rá biztatón.

– Köszönöm, hogy végighallgatsz, pedig tudom, mennyire nem érdekel téged ez a téma – nevetett hangosan, de a keserűség továbbra is ott bujkált a hangjában.

– Szeretném, ha boldog lennél – feleltem mosolyogva.

– Kérlek, mesélj valamit! Hogy alakul az idei báli szezon számodra? – karolt belém, és elkezdtünk körözni a teremben. Lehet, hogy mégis visszatért az igazi Hedvig?

– Ugyanúgy, mint a tavalyi. Meg az azelőtti – vontam vállat. – Tudod, hogy engem nem zavar, hogy nem ostromolnak százával az udvarlók.

– Pedig annyi helyes úriember van a teremben! – sóhajtott mélyet és körbenézett.

– De Hedvig! Férjes asszony vagy! – nevettem fel.

– Tudom… tudom… a férjemnél nincs is jóképűbb férfi – felelte teljes átéléssel, karmazsinvörös szatén ruhája csillogott a báli fényben. – Mimi, mondd csak! Ismersz egy bizonyos Békefy urat? – kérdezte, mire fintorogni kezdtem.

– Tehát igen – nevetett gúnyosan.

– Édesanyám azt mondta, hogy hajadon leányként a férfiakról jót mondjak, vagy semmit… de ismersz… – kuncogtam.

– Nagyon is – mosolygott továbbra is.

– Miért szeretnéd tudni? – érdeklődtem.

– A húgom, Manyi szemet vetett rá, de mivel kimaradtam ebből a szezonból, így fogalmam sincs arról, hogy kiről lehet szó s félek, hogy az érzéseit olyan férfira fecsérli, ki nem érdemli meg. – Hedvig húgát különös teremtésnek találtam. Szélsőségekre hajlamos természettel áldotta meg őt a Teremtő.

– Annyit mondhatok, hogy egy megbízhatatlan alak, de sajnos megnyerő vonásokkal rendelkezik – sóhajtottam.

– Ó! – állt meg, és jelentőségteljesen szembefordult velem. – Csak nem…? – emelte fel a hangját. – Megtetszett neked egy férfiember? – súgta, mintha ez olyan hihetetlen volna. Bár az én esetemben az is volt. Flörtöltem férfiakkal, de igazán egyik sem nyerte el a tetszésemet.

– Nem kell ennek ily’ nagy feneket keríteni – legyintettem –, a lényeg az, hogy nem gondolom, hogy Manyi jó döntést hozna azzal, ha hozzákötné az életét – néztem rá, mire ő hosszan méregetett, majd széles mosolyra húzta a száját.

– No, melyik az a férfiember, kinek megnyerő vonásai még a te szíved is meglágyították? – nézett körbe újra a nyakát nyújtogatva. Én is megtettem, majd megállapodott a szemem az előbb említett úron.

– Az a szőke úr ott… – böktem óvatosan felé az állammal –, épp Auréllal társalog.

Úgy láttam, Békefy úr már jobb színben van.

– Ejha! – hagyta el ennyi Hedvig száját, majd megköszörülte a torkát. – Ő aztán a díszpéldány!

– Figyelmeztetlek, hogy a sógornőm vagy! – szóltam gúnyosan nevetve.

– Tudod, hogy Janit szeretem – kacagott fel –, talán meg kellene keresnem.

– Veled tartok. Rég beszéltem már vele.

Édesanyám legnagyobb örömére nem árultam petrezselymet egész este. Az első tánckör lezárulta után a többfogásos vacsora következett. Éjfél körül járhatott már az idő, s mindenki kellően megéhezett. Thüringer úr engedélyt kért tőlem, hogy csatlakozhasson hozzám a vacsoránál. A körasztalnál foglalt még helyet Aurél és egy kisasszony, Jani a feleségével, Ági a bátyámmal, Sanyival, Cili pedig egy másik úriemberrel. Helyet követelt még közöttünk Békefy úr is, aki balra ült tőlem, így az első tánc a vacsorát követően őt illette meg.

A menüsor felszolgálását a hidegtálakkal kezdték, majd érkezett a leves, ezt követően vegyes tálak formájában a malacsültek, szárnyasok, halételek, a köretekkel együtt. A menüt az édességek zárták. Sajnos nem sokat tudtam enni, mert a fűző olyannyira feszült rajtam, hogy mindenből csak egy keveset tudtam csipegetni. A szememmel azonban majd’ felfaltam az előttem tornyosuló finomságokat.

– Ma még gyönyörűbb, mint általában, kedves Gyarmaty kisasszony – súgta oda nekem kedvesen Thüringer Lajos úr, miközben fehérborral öblítette le a malacsültet. Jólelkű úriember volt, gazdag család sarja, a szüleim büszkék lettek volna arra, ha ily’ férfiembert tudhattak volna vejüknek.

– Köszönöm – feleltem mosolyogva, miközben kis falatokat vettem magamhoz. Magamon éreztem a bátyám, Sanyi tekintetét, s amikor felnéztem, láttam, ahogy mosolyogva méreget minket Thüringer úrral. A szememmel óvatosan jeleztem felé, hogy ne velem törődjön, hanem Ágnes barátnőmmel, mire ő vigyorogva bólintott egyet.

– Jól érzi magát a bálon? – érdeklődött tovább kedvesen Thüringer úr.

– Igen – feleltem, majd a kristálypoharamban lévő likőr felé nyúltam –, nagyszerűen. Úgy vélem, minden tökéletes.

– Igen-igen! Minden káprázatos! – futtatta körbe tekintetét a barokk stílusú termen. Bár nagyobb érdeklődéssel viseltetnék a mondandója iránt!

A vacsorát követően folytatódott a második tánckör.

– Úgy vélem, bocsánatkéréssel tartozom – mondta komolyan Békefy úr, miközben a tánctérre vezetett. Két keringőre is beíratta magát, s úgy tűnt, az egyiknek eleget is tesz. Több pár is felsorakozott, s elkezdődött a tánc, mely Joseph Lannert[9] is megihlette.

– Én is úgy vélem – feleltem. Mind a kettőnk kezén kesztyű volt, s ennek valamiért nagyon is örültem. Éreztem, hogy Békefy úr engem néz, én viszont nagyon koncentráltam, mert nem szerettem volna rátaposni a lábára suhanás közben. Imádtam keringőzni. Léptünk előre- hátra, a forgások gördülékenyek voltak. A tánc végére sikerült egy kicsit felszabadulnom és sajnáltam, hogy véget ért. Apró meghajlással köszöntük meg egymásnak a táncot.

– Élvezetét leli a keringőzésben? – kérdezte Békefy úr, miközben a székek felé vettük az irányt.

– Talán túlságosan is – mosolyogtam.

– Szívből sajnálom, hogy az elsőről lemaradtam. Azért nem vagyok én olyan gonosz, hogy szántszándékkal megbántsak egy ifjú hölgyet – nézett rám mosolyogva, bocsánatért esedező pillantásokkal.

– Elhiszem – szóltam megenyhülve –, ám legyen. A bocsánatkérését elfogadom.

– Köszönöm. Ami pedig azt a balesetet illeti odakint… – hajolt közelebb, hogy más ne hallja, én azonban félbeszakítottam a mondandóját:

– Nyugodjék meg. Nem mondom el senkinek. – Majd amikor láttam, hogy szavaimat megnyugvással fogadja, folytattam: – S ahogy korábban mondottam, majd leróhatja a tartozását a hallgatásomért cserébe – incselkedtem vele.

– Azt hittem, hogy… – nézett rám döbbenten.

– Azzal, hogy táncolt velem, már le is rótta? – kérdeztem szélesen mosolyogva, majd elővettem a táncrendem. – Láthatja. Itt áll feketén-fehéren a neve – mutattam –, maga nem tett nekem szívességet azzal, hogy felkért.

– Maga elképesztő! – nevetett fel, mire a pletykákra éhes matrónák érdeklődőn felénk fordultak.

– No, keressen egy fiatal lánykát, és kezdje el feltűnően szédíteni. Nem szeretném, ha összeboronálnának minket – mondtam határozottan, s ezt nyomatékosítva elvettem róla a tekintetem, s a táncparkett felé irányítottam a figyelmem.

– Köszönöm a táncot – mondta, majd meghajolt s már ott sem volt.

A báli szezon szinte egy szempillantás alatt véget ért. Egyik nap Cili, Ági és én a kertünkben üldögéltünk az egyik fa sűrű lombjai alatt, mely megnyugtató árnyékot vetett ránk a szikrázó napsütésben. Miközben a barátnőim a sorsukon merengtek, addig nekem édesapámon járt az eszem.

Ő ez idő tájt Pozsonyban tartózkodott, ahol a ’32-ben megnyitott diéta[10] ülésezett. Édesapám megyei követ[11] volt, kit a megyegyűlésen választottak, s ő képviselte a megye érdekeit az alsótáblán. A ’32-ben megnyitott országgyűlés egyik legfontosabb ügye a jobbágyok helyzetének rendezése volt. Akkortájt egyre többen vélték úgy, hogy a fejlődés egyik kulcsa a polgári társadalom kiépítése, melynek gátja a jobbágyi állapot megléte. Ez ügyben a nemesség csoportjai eltérő álláspontot képviseltek. Édesapám azok közé tartozott, akik az önkéntes örökváltságot[12] támogatták. Gyarmaty nagypapa azonban a kiváltságőrzők közé tartozott; ő úgy vélte, hogy a jobbágyok szabadságával az övék csorbulna.

Míg Pozsonyban éles viták zajlottak, nézetek és gondolatokat csaptak össze, addig nálunk, vidéken, az idő lassan és unalmasan csordogált. Minden nap ugyanolyannak tűnt. A hírek csak lassan szállingóztak el hozzánk a nagyvilágból. Mi, kik ezen a kis helyen összezárva éltünk, erős egymásrautaltságban tengettünk az életünket. Szinte mindenki tudott mindenkiről mindent, nehéz volt bármit is titokban tartani. Ha bármily’ különös, a megszokottól eltérő dolog történt, azon akár évekig is csámcsoghattak az emberek. Az életem unalmas körforgásába csak a testvéreim és édesapám hazatérte csempészett egy kis színt.

A bátyáim, kiváltképp Aurél, igen élénken érdeklődtek a politika iránt. Előszeretettel szerezték be és hozták haza nekem a Kossuth által szerkesztett Országgyűlési Tudósítások[13] című lapot. Ezt olvasván értesülhettem arról, mik hangzottak el az országgyűlésen. Azonban hiába meséltem lelkesen barátnőimnek az országban zajló fejleményekről, ők válasz gyanánt csak unottan legyintettek egyet.

– Bárcsak jövőre már ne kéne férjet vadásznunk magunknak! – sóhajtott Cili, és a ruháján lévő barackvirág színű masnit babrálta. – Tavaly még nem mérgezte a szívemet féltékenység Hedvig szerencséjét látva, most azonban… – sóhajtott bosszúsan.

– Azt mondtad korábban, hogy Herczeg Vilmos úr mintha érdeklődést mutatna irányodba – mondtam bátorítón, mire pulykavörös lett és megrázta a fejét.

– Sajnálatos módon már Líbor Idára fecsérli az idejét. Pedig én sokkal szebb vagyok nála! – dühöngött. – Édesanyám most mást szemelt ki számomra… de ha ahhoz az emberhez kell mennem… ó, örök boldogtalanságra leszek kárhoztatva – szólt kissé teátrálisan.

– Sajnálatos módon ha a szüleid hozzá akarnak adni feleségül, s nem érdekli őket az akaratod, akkor nincs mit tenned… hozzá kell menned ahhoz, akit kiszemeltek számodra – sóhajtott szomorúan Ági, miközben a kristálypohárban lévő frissítőt bámulta.

– Én azt hittem, hogy… – sóhajtott végtelenül szomorúan Cili –, azt hittem, hogy megtapasztalhatom, milyen a szerelem – szomorkodott. – De valószínűleg ugyanolyan rideg házasságban lesz részem, mint a szüleimnek.

– Az én szüleim idővel megtanulták tisztelni egymást – mosolygott rá kedvesen Ági.

– Az enyémek is. Lehet, ez a legtöbb, amit kívánhatunk – vontam vállat, mire Cili szomorú fintorra húzta a száját.

– Mimi, neked nem rabolta el senki a szíved? – nézett rám bánatosan.

– Még nem, de Thüringer úr sokat jár ide vizitbe. Édesanyám már reménykedik… sohasem láttam még ennyire boldognak. Azt reméli, hogy végre elkelek – feleltem lemondóan. Thüringer úr engedélyt kért arra, hogy udvarolhasson nekem. Nagyon igyekezett meghódítani engem, mindig hozott édességet, virágot… sőt, még verset is írt nekem. A szívemet azonban ő sem tudta ellágyítani.

– Lehet, hogy bele kell törődnünk a sorsunkba? – sóhajtott mélyet Ági. – Amit kislányként elképzeltünk magunknak, az oly távol áll a valóságtól.

Ez a beszélgetés egyre siralmasabbá vált. Én nem láttam ily’ borzalmasnak a helyzetünket, de megértettem a barátnőim érzéseit.

– Hölgyeim! Hölgyeim! – hallottam meg Sanyi hangját. – Miért fest a szomorúság bánatos ráncokat szép orcáikra? – vigyorgott.

– Nem tartozik rád, kedves bátyám – feleltem kicsit feszülten. Épp a legrosszabbkor toppant be közénk. Természetesen Ági és Cili arca rögtön felvidult. Legbelül reménykedtek abban, hogy az én megbízhatatlan bátyám kiveti valamelyikükre a hálóját. Én azonban tudtam, hogy Sanyinak még esze ágában sincs megnősülni, s nem irigyeltem azt a kisasszonyt, akit majd elvesz feleségül. Imádtam őt, de tudtam, hogy milyen nagy szoknyabolond. Láttam rajta, hogy élvezi mind Cili, mind Ági rajongását, de az irántam való szeretete miatt nem közeledett egyik felé sem.

Ahogy elnéztem a barátnőimet, kik folyton férj után vágyódtak, erőt vett rajtam a felismerés: talán számomra sincs menekvés. Ha mégis meg kell házasodnom, akkor olyan férjet kell magamnak választanom, ki megbízható, s kinek véleménye formálható, alakítható. Okosnak és megfontoltnak kellett lennem. Még ha azt a látszatot is kelti a világ, hogy nincs választásom, én akkor is megpróbálom úgy alakítani az életem, ahogy nekem tetszik. Thüringer úr lenne a menekvés számomra? Megbízhatónak, kedvesnek és figyelmesnek tűnt. Olyannyira elkalandoztam a saját világomban, hogy meg sem hallottam édesanyám hangját.

– Mimi! Mimi! – szólt vigyorogva Sanyi. – Édesanyánk kéret.

– Ó! – néztem hátra, majd felálltam, s magukra hagytam őket. Annyira elgondolkoztam, hogy fel sem merült bennem, mily’ nagy veszélynek teszem ki Ágit és Cilit, ha Sanyival hagyom őket felügyelet nélkül. Édesanyám azonban mindenre odafigyelt. Kiküldte a komornáját, hogy figyelje minden lépésüket.

– Ágikát még el is fogadnám menyemnek – mondotta édesanyám elmélázva –, de Cili nem hozzá való.

– Ön szerint Sanyi elvenné bármelyiküket is? – kérdeztem őszinte döbbenettel.

– Lassan neki is meg kellene állapodnia – sóhajtott, majd szembefordult velem, kicsit megcsipkedte az arcom, a hajam megigazította, majd megkért, hogy kicsit harapdáljam meg az ajkamat, hogy pirosabbnak hasson.

– Mi végre, édesanyám? – vontam össze a szemöldökön.

– Thüringer úr vár rád a szalonban – mondta lelkesen –, idegesnek tűnik. Ha arra készül, amire gondolok, akkor nagyon szerencsés leány vagy! – mondta, mire a hasam azonnal görcsbe rándult.

– Ön szerint azért jött, hogy…? – kérdeztem vékonyka hangon.

– Tudom, hogy vélekedsz a házasságról, elégszer a tudtomra hoztad már – nézett mélyen a szemembe –, de ez egy olyan lehetőség, melyet kár lenne kihagynod! Ne okozz csalódást nekem!

– Ám legyen – közöltem higgadtan. Te irányítod a sorsod! – szajkózta egy hang a fejemben. Édesanyám rám sandított.

– Azt hittem, nehezebb lesz meggyőzni téged – szólt, de nem feleltem. Én már magamban rendeztem ezt a helyzetet. – A lényeg az, ha felteszi neked a nagy kérdést, mondj igent. No, ne várasd meg az urat! – mondta oly lelkesen, mintha csak az ő kezét jöttek volna megkérni.

Thüringer úr a szalonban üldögélt, az ajtóval szemközti kanapén. Kezét idegesen tördelte, arca mindkét oldalán hatalmas izzadtságcsepp gördült lefelé. Ideges volt. Tehát édesanyám jól sejtette, miért jött. Hamarost magunkra is hagyott minket, de az ajtót gondosan résnyire nyitva hagyta, hogy a jó hírem ne szenvedjen csorbát, és semmi ne gátolja meg őt abban, hogy figyelemmel kísérhesse a történéseket. Közelebb sétáltam, Thüringer úr pedig megtörölte a gyöngyöző homlokát.

Hosszúkás álla és kissé magasan ülő homloka között zöldesbarna szem tanyázott, mely olyan rémülettel kémlelt engem, ahogy valószínűleg az enyém is őt. Orra hegyes volt, szája szép ívűnek mondható. Talán kedvemre lesz…

– Gyarmaty kisasszony, én – köszörülte meg a torkát zavartan –, én… tudja… hol is kezdjem? – zavarodott bele. – Elnézését kérem a zavaromért.

– Ne érezze magát rosszul emiatt – feleltem, s összefűztem az ujjaimat a testem előtt. Közelebb lépett hozzám. Kicsivel volt csak magasabb, mint én, de legalább magasabb volt. Próbáltam magamban érveket felsorakoztatni mellette. Lehetne rosszabb is… tudtam, hogy abból nem sül ki semmi jó, ha a természetem ellen vétek… de édesanyám olyannyira vágyott már arra, hogy férjhez adjon! Akármennyire is makacs voltam e témát illetően, megsajnáltam szegényt. Végre, talán rám is büszke lesz.

– Ön… ön csodálatos – mosolygott kedvesen, ami láttatni engedte szép fogsorát. Tétován a kezemért nyúlt, nyirkos tenyerével erőtlenül szorongatta az enyémet. Mély levegőt vett.

– Félve jöttem el, mert… mert ön oly kedves az én szívemnek. Remélhetem… remélhetem, hogy ön is hasonlóképpen érez? – kérdezte csillogó szemekkel, s szinte a hátamban éreztem édesanyám noszogató tekintetét.

– Igen… – feleltem halkan, mire az örömtől megmámorosodva megszorította a kezem.

– Remélhetem azt a kegyet, hogy a feleségem lesz? – kérdezte, mire hosszan magam elé meredtem. Lehetne rosszabb is… s így végre nem kell folyton azt hallgatnom, hogy férjhez kellene mennem. Szabadabb lehetnék. Ha nem sokkal, de legalább egy kicsivel. Megtudhatnám, hogy mi következik a csók után, mert a könyveimben ezt gondosan cenzúrázzák. Hedvig sem mondott erről semmi használhatót, csak bazsalygott, ha szóba hoztam.

Thüringer úrra néztem. Képes leszek ezt az arcot nézni egy életen át? Mellette ébredni és feküdni, elviselni az érintését? Thüringer úr halkan köhintett egyet, mire én válaszoltam:

– Igen. Igen, a felesége leszek – feleltem, mire boldogan felnevetett, és egy gyors csókot lehelt az ajkamra. Semmilyen érzelmet nem váltott ki belőlem, el sem hittem, hogy igent mondtam. Édesanyámat még sohasem láttam olyan büszkének, mint akkor. Végre teljesítette élete egyik legfontosabb feladatát: férjhez adja egyetlen leányát.

Fel sem ocsúdtam, már az esküvőmet tervezték. Édesanyám nagy gonddal vetette bele magát a készülődésbe, novemberre tervezte az esküvőt. Sokat üldögéltem a szobájában, miközben ő hangosan lelkendezett.

– Meglátod, milyen boldog leszel – mosolygott rám szélesen. – Thüringer úr kiváló jellemű férfiú!

– Valóban az – feleltem kevésbé lelkesen, de ő nem törődött velem.

– Már az hittem, pártában maradsz, de lám, az Úr meghallgatta az imáimat! Majd megérted az érzéseimet, ha lesz egy leányod – vigyorgott rám, miközben az esküvői ruhámhoz válogatta az anyagot. – Mily’ csodálatos idők ezek!

Míg Ági barátnőm majd’ kiugrott a bőréből a hír hallatán, addig Cili csak durcásan kémlelt engem.

– Azt hittem, nem akarsz férjhez menni – szólt kissé megvető hangon, amikor a szobájában üldögéltünk mi ketten. Édesanyáink lent teázgattak a szalonban.

– Nem is akartam, de így hozta az élet… – vontam vállat, miközben háton feküdtem az ágyán és a mennyezetet bámultam.

– Azt hittem, hogy… – kezdett bele, majd dühösen felmorrant.

– Mit? – fordítottam oldalra a fejem, hogy lássam őt, miközben az ablaknál állt lehajtott fejjel.

– Azt tudtam, hogy Hedvig fog elkelni elsőként, mert ő a legszebb közülünk – nézett rám dühösen, sértetten –, de nálatok… nálatok… – majd elhallgatott. – Nem gondoltam, hogy az utolsó leszek! – szorította ökölbe a kezét. – A kis csendes Ágika is addig keveri a paklit, hogy fog magának egy férjet!

– Azt mondtad korábban, hogy udvarol neked egy úr – könyököltem fel. Próbáltam nem mutatni azt a fájdalmat, melyet a szavai okoztak.

– Már nem! – dühöngött és a sírás kerülgette. – Kompromittáltatnom kell magam ahhoz, hogy valaki elvegyen feleségül! Lassan már mindegy, hogy ki lesz az! – szólt kétségbeesetten.

– Cili, ne beszélj így, kérlek! – álltam fel, de ő felemelte a kezét, hogy távolt tartson magától.

– Nem kell a szánalmad! Légy csak boldog azzal az unalmas Thüringer úrral – fröcskölt a düh a szájából. Legszívesebben azt válaszoltam volna, hogy „de legalább nekem lesz férjem”. Az én fejemben azonban ez nem volt érdem. Bólintottam egyet, majd az ajtó felé sétáltam:

– Remélem, hamarosan rájössz, hogy mennyire megbántottál, és bocsánatot kérsz tőlem – majd szomorúan kisétáltam az ajtón. Hallottam, ahogy Cili hangosan felzokogott.

A lánykérést követő időszak olyan volt számomra, mintha elvesztettem volna azt a kevéske irányítást is az életem felett, amelyet addig a magaménak hittem. Folyton az esküvőről kérdezgettek, Thüringer úr is sűrűn meglátogatott, hogy kifejezze érzéseit irányomba, pedig én csak egy kis nyugalomra vágytam volna.

Egyik nap gondoltam egyet és kilovagoltam a közeli kis erdőhöz, melynek szélén korábban már felfedezni véltem egy nyugodalmas helyet. Arra szinte sohasem járt senki. Szerettem leheveredni az egyik fa alá egy könyv társaságában, vagy csak a gondolataiba merülni, miközben a szemem előtt elterültek a végtelen, zöld mezők. Sohasem szerettem megbánni egy döntésemet sem, de a leánykérésre adott válaszom után mégis úgy éreztem, hogy rosszul cselekedtem. Próbáltam ezt az érzést elfojtani magamban s csak előre tekinteni, de nem voltam könnyű helyzetben.

Rúfuszt kikötöttem az egyik fához, a nyeregtáskából elővettem a Sanyi bátyám által titokban nekem ajándékozott Clarissa[14] című könyvet, majd leheveredtem a fűbe. Szerettem, hogy sem ő, sem Aurél nem akart engem teljes tudatlanságban tartani úgy, ahogy a környezetemben mindenki más. A történet azonnal magával ragadott. Olyan más volt, mint a szüleim által cenzúrázott regények, melyek a könyvtárunkból kerültek ki.

A lágy szellő összeborzolta a hajam, miközben faltam a regényt. Az sem érdekelt, hogy Rúfusz dühösen fújtatott mellettem unalmában. Végre egyedül lehettem és olyan könyvet olvashattam, amely egy kicsit másképp mutatta be a női-férfi kapcsolatot.

– Üdvözlöm, kisasszony! – zökkentett ki egy ismerős hang az olvasásból. Hirtelen el is pirultam, hiszen olyan könyvet olvastam, amely számomra tilos volt. Feltekintettem Békefy úrra, aki elgondolkozva méregetett engem, majd leugrott a lováról. Bár továbblovagolt volna!

– Elpirult? – sandított rám, majd odavezette a lovát az egyik fához és ő is kikötötte. Amíg ő ezzel foglalatoskodott, én felpattantam, és a könyvet gyorsan elrejtettem a nyeregtáskában.

– Bizonyára rosszul látta – feleltem.

– Tudom, mit olvasott – vigyorgott kajánul –, ott voltam, amikor Sanyi megvette a könyvárustól a regényt. Sőt, én ajánlottam neki – mondta, mire a szám is tátva maradt, majd mély levegőt vettem.

– Miért tenne ilyet? – kérdeztem vékonyka hangon.

– Férjhez megy hamarosan, gondoltam nem árt, ha megtud ezt-azt…

– Ennél választhatott volna – köszörültem meg a torkom – kevésbé brutális regényt is – tettem utalást a könyvben lévő erőszakra, mire ő szélesen elmosolyodott.

– Gondoltam, az ön lelkét nem fogja tönkretenni ez a könyv – mosolygott továbbra is. – Még nem is gratuláltam a közelgő házasságkötéséhez.

– Köszönöm – feleltem –, viszont nem túl ildomos az ön társaságában időznöm – néztem a lovam felé.

– Miért nem? – lépett közelebb hozzám Békefy úr, mire én hátrálni kezdtem, ő azonban csak tovább lépdelt felém. Ijedtemben hátrazuhantam. Megsemmisülten és dühösen pillantottam fel rá, mire ő nevetni kezdett.

– Fordult a kocka – mondta, és a kezét felém nyújtotta, én azonban nem fogadtam el, hanem feltápászkodtam és lesöpörtem a ruhámról a koszt.

– Mit akar tőlem?

– Semmit – felelte elgondolkozva –, csak sajnálom magát, amiért egy olyan ügyetlen férfi kaparintotta meg, mint az a félnótás Thüringer – gúnyolódott.

– Miért? Talán maga akart volna? – tettem csípőre a kezem dühösen, s előbb szóltam, mint gondolkoztam. Ez nálam ritkán fordult elő. Szerettem gondosan megválogatni a szavaimat, mielőtt a világ tudtára hoztam őket. Elgondolkozva rám meredt a gyönyörű szemeivel, és halványan elmosolyodott.

– Még nem akarok megházasodni… de ha nem a legjobb barátom húga volna – sóhajtott mélyet. – No, mindegy – fejezte be a mondandóját, s a legszomorúbb az volt, hogy hallgattam volna még a szavait, holott tudtam, hogy nem hihetek neki. Gaz csábító volt. A szívem azonban hevesebben dobogott a közelében. Az eljegyzésem követően én, Mimi, képes vagyok egy kaján vigyortól és egy szép arctól szédelegni? Úgy, hogy nem is a leendő férjemről van szó? Biztosan csak a felkavaró könyvhöz van köze… igen. Bizonyára!

– Igen, mindegy – mondtam halkan, majd kisöpörtem a kósza tincseket az arcomból és Rúfusz felé siettem. El Békefy úr közeléből. Veszélyes volt rám nézve. Az első találkozásunk óta tudtam. Felszálltam a nyeregbe, majd visszatekintettem rá. Volt abban a szempárban valami, ami fogva tartott. Csodálat? Végigtekintett rajtam, majd rám hunyorgott:

– Nem is érdekli, hogy mit szerettem volna mondani önnek? – kérdezte mosolyogva.

– Nem – feleltem –, a viszontlátásra! – majd elsiettem onnan. Miért? Miért most kell nekem ezt a különös érzést átélnem? S miért épp ővele?

Hazaértem, átöltöztem, majd azt terveztem, hogy olvasom tovább a Békefy úr miatt félbehagyott könyvet. Oly különösnek találtam, hogy épp egy ilyen regény megvételére tett javaslatot Sanyinak…

Kopogtak. A könyvet sietősen elrejtettem a párnám alá, majd hangosan szóltam:

– Bejöhet! – mondtam, s először egy vörös fejtetőt pillantottam meg, majd Aurél mosolygós arcát.

– Nem zavarlak az esküvői készülődésben? – kérdezte vigyorogva, én pedig játékosan hozzávágtam az egyik párnát. Szerencsére nem azt, ami alatt a titkos könyv lapult, bár abban nem voltam biztos, hogy Aurél nem tud a nekem ajándékozott könyvről. A bátyám elkapta a párnát, majd visszahajította nekem. – Hogy érzed magad?

– Mindenki ezt kérdezi. Jól vagyok. Férjhez megyek. Most kell a legboldogabbnak lennem – tettem a párnát az ölembe.

– Ismerlek, húgom – ült le velem szemben, és elhelyezkedett a kényelmes vajszínű fotelban. – Nem gondoltam, hogy ilyen hamar beadod a derekad.

– Én sem – sóhajtottam –, de a szüleink, kiváltképp édesanyánk, már nagyon ki akartak házasítani…

– Tudom, de azt hittem, hogy jobban fogsz küzdeni – meredt rám elgondolkozva. Talán ő állt a legközelebb hozzám a testvéreim közül.

– Nem tudom, mi lelt engem. Ez volt életem első lánykérése – vontam vállat. – Szentimentális lettem.

– Remélem, boldog leszel – mosolygott kedvesen. – Ha Thüringer úr bármit vét ellened, tudod, hogy mi ott termünk azonnal és megvédünk! Élünkön Gézukával!

– Ezt sohasem feledem el! Thüringer úr rettegi majd a neveteket! – nevettünk fel, majd egy kicsit elkomorult.

– Lehet egy kérdésem? Egy bizalmas kérdésem…

– Természetesen! – dőltem kicsit előrébb érdeklődően. Aurél nagyon sóhajtott, és a szeme megtelt kétségekkel.

– Sebestyén kisasszonyról lenne szó – kezdett bele, majd elhallgatott. Zavartan pislogtam rá, de nem szerettem volna félbeszakítani. – Szerinted mennyire erősek az érzései Sanyi irányába?

– Csak nem…?

– Kérlek… válaszolj a kérdésemre!

– Azt képzeli, hogy szereti – feleltem őszintén –, de nem tudom, hogy ez csak a küllemének szól, vagy a jellemének is… miért? – kérdeztem óvatosan.

– Szeretem Sebestyén kisasszonyt – felelte halkan, mire hosszan rámeredtem. Amióta Ági az eszét tudta, Sanyit szerette. Mélyet sóhajtottam. Mit felelhetnék erre?

– Megvallom őszintén, én örülnék utánad a világon a legjobban, ha Ági is ugyanígy érezne irántad… azonban az érzéseinek csakis ő lehet a tudója. Nem szeretnék a nevében beszélni – sóhajtottam.

– Köszönöm. Sajnos mindig is Sanyi árnyékában éltem – meredt maga elé, vörös, hullámos haja a szemébe lógott.

– Ez nem igaz! – álltam fel, majd biztatón megszorítottam a vállát. – S nem tudhatod, Ági hogyan érez, amíg nem beszélsz vele!

– Kipuhatolnád nála, hogy vannak-e esetleg érzései irányomba? – nézett rám esdeklőn.

– Természetesen.

– De csak óvatosan – sóhajtott –, nem szeretnék kellemetlen helyzetbe kerülni.

– Óvatos leszek – mosolyogtam rá kedvesen, mire mélyet sóhajtott. – Maga leszek a megtestesült diszkréció – borzoltam össze a haját, hogy egy kicsit jobb kedvre derítsem. Hangosan felnevetett.

– Mimi… – Halk, vékonyka gyerekhang hallatszott az ajtó felől. Gézuka állt ott fekete színű, hátulgombolós rövidnadrágban[15] és ingben. Oldalán ott csüngött az elmaradhatatlan fakard, és az elszánt tekintet az arcán. Mindig azt hangoztatta, hogy katona akar lenni.

– Szervusz, Gézuka – sétáltam oda hozzá. Megfogtam a kezét, majd leültem az ágyamra és felemeltem magam mellé.

– Egyszer majd én foglak emelgetni – közölte, én pedig megsimogattam a selymes, barna haját. – Tényleg férjhez mész? – sóhajtotta.

– Igen – öleltem magamhoz.

– De akkor hogyan védelek meg? – nézett rám tanácstalanul.

– Nyugodj meg – állt mellénk Aurél és összeborzolta Gézuka haját, mire ő dühösen felmorrant –, nekünk mindenhol van szemünk! – vigyorgott. A testvéreimmel sűrűn folyamodtunk ehhez a kedves gesztushoz, hogy kicsit jobb kedvre derítsük a másikat.

– Mindenhol? – sandított rá Gézuka értetlenül.

– Igen – felelte Aurél mosolyogva.

– Mimi… én nem akarom, hogy elmenj – szólt sírós, szomorú hangon, és erősen hozzám bújt.

– A közelben maradok – feleltem, s magamhoz öleltem. Mennyire szerettem őt! Kimondhatatlanul!

– De továbbra is megvédelek! – nézett rám nagy szemekkel.

– Tudom, drágám – csókoltam homlokon, mire összeráncolta a homlokát.

– Mimi… én már férfi vagyok, ne csókolgass – kászálódott le az ágyról, én pedig próbáltam visszafojtani a nevetést a komoly férfiember láttán. Megköszörültem a torkom és bólintottam egyet.

– Tudom, Gézuka – feleltem, ő pedig távozott. Amint úgy éreztük, hogy a testvérünk hallótávolságon kívül van, hangosan felnevettünk. Szerencsésnek éreztem magam, hogy ilyen csodálatos fivéreim vannak.

Reméltem, ha Thüringer úr felesége leszek, sem szakadok el tőlük teljesen. Idegen érzés kerített a hatalmába, mikor arra gondoltam, hogy valaki asszonya leszek. Addigra már – hiába is akartam magam előtt is rejtegetni a tényt – megbántam a döntésem, de nem visszakozhattam. A szüleimnek nem akartam csalódást okozni. Édesapám még ki is jelentette, hogy sohasem volt rám ennyire büszke s tévedett, amikor azt mondta, hogy vénlány maradok. Már csak gyermekeket kell szülnöm – lehetőleg életerős fiúkat –, s már be is teljesítem, amiért a világra jöttem. Feleség leszek és anya. Szomorúan hátradőltem. Hiába ágáltam annyira ez ellen, elkerülhetetlennek látszott. Behunytam a szemem és mély levegőket vettem, hogy lenyugtassam az idegeimet. Hamarosan már nem egyedül fogok feküdni az ágyban… milyen lesz feleségnek lenni? Minden nő olyannyira vágyik erre… lehet, hogy nem is olyan rossz dolog? Próbáltam ezen irányba terelni a gondolataimat. Csak ne jutott volna eszembe Békefy úr!

Másnap úgy döntöttem, hogy meglátogatom Ágit, s édesanyám gardedámul mellém szegődött, nehogy a jó hírem bármilyen csorbát szenvedjen az esküvő előtt. Ha már ilyen nehéz volt kitaposni a templomig vezető utat…

– Leányom, a ruhád gyönyörű lesz! Elragadó menyasszony leszel! – szólt lelkesen, miközben a kocsiban zötykölődtünk, én pedig kábán felé fordultam. – Elefántcsontszínű, selyemdamaszt ruhád lesz puffos ujjakkal! El sem hiszem, hogy férjhez mész! – Édesanyám egy teljesen más oldalát mutatta az eljegyzésem óta. Olyan izgatott volt, mintha ő menne férjhez s nem én.

– Amikor az esküvőm napján felöltöttem a menyasszonyi ruhám, azt éreztem, hogy a létezésem akkor nyert értelmet! – majd megszorította a kezem és rám mosolygott. – Hidd el nekem, te is ezt fogod érezni! Azt, hogy révbe értél, az életednek végre lesz célja! Saját háztartást vezetsz, neveled a gyermekeidet és egyengeted az életüket – dőlt hátra büszkén. – Oly csodálatos életet kívánok neked, mint amilyen nekem adatott! – meredt ki az ablakon, s boldog mosolyra húzta a száját. Én megelégszem majd ennyivel?

– Remélem, édesanyám – feleltem.

– Sebestyénné biztos majd’ megpukkad az irigységtől! – vigyorgott, de ezt inkább magának mondta, mint nekem. – A leányának nem valószínű, hogy bekötik a fejét az idén! S ahogy halad előre az idő, egyre kevesebb esélye lesz rá! S Cili! – meredt rám döbbenten. – A múltkori viselkedése és az életkora miatt már be is rendezkedhet a magányos életre – szólt rosszindulatúan, én pedig mélyet sóhajtottam.

– Én sajnálom őket. Tudom, hogy milyen társadalmi nyomás nehezedik rájuk – mondtam, mire édesanyám hosszan rám meredt, majd hümmögött egyet, s az út további részében nem osztotta meg velem a gondolatait.

Édesanyáink a kertben ücsörögtek, miközben én Ágival sétáltam a kertben. Próbáltam úgy rákérdezni az érzéseire, hogy ne tűnjek tolakodónak, s ne leplezzem le Aurélt sem.

– Úgy örülök neked – mondta Ági kedvesen, miközben odakint sétáltunk. Szép, világoskék taft[16] ruhát viselt, fodros nyakkivágással. Haját középen kettéválasztották és kontyba rendezték.

– Köszönöm – feleltem.

– Cili elmondta, mi történt. Nagyon röstelli – sóhajtott, de bántotta valami. Éreztem rajta.

– Meglehet, de tőlem még nem kért bocsánatot – feleltem kissé kimérten. Engem is bántott, ami kettőnk között lezajlott, de amíg nem kért tőlem elnézést a viselkedése miatt, addig nem voltam hajlandó szóba állni vele.

– Tudod, milyen! Kicsit gőgösebb az átlagnál – mosolygott halványan.

– Jól érzed magad? – érintettem meg óvatosan az alkarját, mire megállt, és szomorú szemével rám meredt.

– Te mindig észreveszed, ha bánt valami – sóhajtott. – Menthetetlenül szerelmes vagyok, s nem tudok küzdeni ez ellen az érzés ellen.

– Kibe vagy szerelmes? – kérdeztem, pedig tudtam a választ. Kérdőn rám meredt, mintha várta volna, hogy én mondjam ki. – Sanyiba?

– Igen, őt szeretem – hajtotta le a fejét –, s azt is tudom, hogy milyen ember, de miattam meg tudna változni! Érzem! – szólt reménykedve.

– Jó ember, csak… – Félrefordítottam a fejem és mélyet sóhajtottam. – Nem szeretnél magad mellé egy megbízhatóbb férjet?

– Én nem tudnám leélni az életem úgy, hogy nem szeretem a házastársam – mondta, majd bocsánatkérőn nézett rám. – Elfogadom, hogy te másképp vélekedsz erről, de én úgy érzem, ha szerelem nélkül kellene élnem, elhervadnék – szorította a szívére a kezét. – Mitévő legyek, mondd?

– Sanyi nyilatkozott valamit ez ügyben? Beszéltél neki az érzéseidről? Esetleg közeledett feléd?

– Nehéz rajta kiigazodni… mindig olyan kedves hozzám. Nem tudom, hogy húgaként tekint-e rám, vagy esetleg nőként… – fújta ki hosszan a levegőt. – Ki tudnád deríteni? Kérlek! – Az emberek azt hiszik, mert igent mondtam egy leánykérésre, máris értek a szív dolgaihoz? Természetesen megígértem, de tudtam, hogy ennek az alakulóban lévő szerelmi háromszögnek biztosan lesz vesztese… s én leszek a rossz hír hozója.

A délután gyorsan tovaillant, édesanyám pedig újabb alkalmat talált a zsörtölődésre.

– Nyugtalan vagyok Janit illetően – szólt zaklatottan, és papírvékonyságúra préselte össze ajkait.

– Jani miatt? Miért?

– Sebestyénné felhozta az unoka ügyét… okos asszony, észben tart mindent! – zsörtölődött. – Azt hittem, majd a leánya helyzete miatt fog aggodalmaskodni, erre a legidősebb fiamra terelte a témát… s én vakon belesétáltam a csapdájába! Későn vettem észre. Ó, de ostoba voltam! Pedig tudom, hogy mellette résen kell lenni! A nyelve, akár a méh fullánkja!

– Mégis mit mondott? – érdeklődtem.

– Azt, hogy már lassan egy éve házasok, de a gyermek még nincs úton. S megkérdezte aggódást színlelve, hogy nincs-e valami gond a házastársak között? – rázta meg a fejét dühösen. – Beszélnem kellene Hedviggel. Lehet, az édesanyja nem okította ki kellő odafigyeléssel – sóhajtozott fájdalmasan.

– Szerintem nem kellene beszélnie vele erről! – közöltem határozottan.

– Miért nem? – kérdezte felháborodva.

– Szerintem tudja, mi a dolga…

– Mondott netán valamit? – sandított rám.

– Nem, de…

– Beszélni fogok vele! Mindent nekem kell elintéznem! – rázta meg a fejét. Nem lettem volna Hedvig helyében.

Sokat gondolkoztam azon, hogyan is deríthetném ki Sanyi érzéseit anélkül, hogy bárkit kellemetlen helyzetbe hoznék. Amikor az egyik reggel beléptem a szobájába, rémes látvány fogadott. Épp az esti tivornyából lábadozott, amikor ráleltem. Édesanyám nem véletlenül mondotta, hogy ne lépjek be bejelentés nélkül egy férfi szobájába, még ha a bátyámról is van szó. Szétdobált, gyűrött ruhák hevertek szanaszét, a szobát belengte az erős, alkoholos szag. Nem gondoltam, hogy ilyen állapotban lelek rá. Ha a szobája így néz ki, ki tudja, milyen lehet a Pest-Budán bérelt lakása…

Úgy gondoltam, sarkon fordulok és kisétálok onnan, amikor Sanyi hirtelen felkapta a fejét és fájdalmasan felnyögött. Sötét haja csapzottan lapult a fejére, tekintetét zavartan vetette felém. Sietősen megtörölte a száját, majd felült, a takarót pedig maga elé húzta. Az arca felém eső, jobb profilján egy folt éktelenkedett. Ha így látná Ági, bizonyára kiábrándulna belőle! Nem… mégsem… bizonyára ellátná a sebeit és dédelgetné, akár egy kisdedet.

– Mi járatban erre, húgom? – nyöszörgött, majd a másik oldalára fordult, így csak a hátát láttam. A függöny még az ablakot fedte, középen hatolt csak be egy kis fény ott, ahol a firhangok[17] nem értek össze.

– Nem tudtam, hogy este elfoglalt voltál – mondtam. – Beszélni szerettem volna veled a reggeli előtt.

– Nem érzem magam túl jól – sóhajtozott. – Hosszú volt az este – legyintett –, magamra hagynál?

– S mit mondjak édesanyánknak? Tudod, hogy nem viseli jól, ha ilyen állapotban vagy – szóltam kicsit gúnyosan.

– Inkább ne mondj semmit – fordította felém a fejét fájdalmasan. – Jól szórakozol rajtam, nem igaz?

– Inkább csak azon, hogy oly’ okos fiú vagy, mégis elfecsérled a tehetséged az alkohol mámorára, ledér nőkre és… – köröztem az arcomon, ezzel érzékeltetve, hogy a foltjára gondolok. – Dühös vőlegényekre? – kérdeztem, mire ingerülten morrant egyet, és visszafektette a fejét a párnára.

– Meglehet – dünnyögte –, de Békefy rosszabbul néz ki – nevetett gúnyosan –, ő többet kapott.

– Kivel kaptatok hajba? – kerültem meg az ágyát, majd leültem a székbe úgy, hogy lássuk egymást. Addigra a szagot sikerült valamelyest megszoknom, bár legszívesebben ablakot nyitottam volna.

– Ismered Magyarósinét? – kérdezte fanyar hangon, majd ábrándozva nézett a vizes kancsó után. Megkönyörültem rajta, és öntöttem neki egy pohár vizet.

– Igen, találkoztam már vele – feleltem, majd amikor kissé feltápászkodott, odaadtam neki a poharat.

– Jótét lélek vagy, húgom. Kár, hogy nem lettél apáca – gúnyolódott, én pedig a szemem forgattam.

– Így segítsen neked az ember lánya! – ültem vissza a helyemre. – No! Mesélj, kérlek! – sürgettem.

– Nos, hát – kortyolt bele a vízbe –, a férje rájött, hogy valakinek viszonya van vele – húzta angyali mosolyra a száját, majd felszisszent fájdalmában –, és rájött, hogy az a valaki én volnék – vont vállat.

– Afférod volt, egy majd’ negyven éves nővel? – csóváltam a fejem. – Már gyerekei is vannak…

– Elragadott a szenvedély – vigyorgott továbbra is, már ameddig a fájdalomtól bírt.

– Békefy úr miért kapott a verésből?

– Szegény a segítségemre sietett, s Magyarósi úr őt püfölte tovább – kuncogott.

– Tehát miattad péppé verték a barátodat – konstatáltam.

– Csak törlesztette az adósságát! – mondta határozottan. – Egyszer én is megtettem ugyanezt érte.

– Férfiak! – legyintettem. – Dúskáltok a lehetőségekben! – csóváltam a fejem és dühösen sóhajtoztam. – Mégis eltékozoljátok…

– Te bizonyára jobban kihasználnád – meredt rám, én pedig értetlenül összevontam a szemöldökömet, így folytatta:

– Ha férfi volnál.

– Ki én! – feleltem határozottan. – De minek is ábrándozni olyasmiről, ami nem adatik meg? Nekem csak az a dolgom, hogy egészséges fiúkat szüljek.

– Ez így nagyon szomorúan hangzik – ráncolta a homlokát, majd lerakta a poharát az asztalkára. – Miért jöttél? – kérdezte, én pedig hirtelen nem is tudtam, mit is felelhetnék. Készültem egy monológgal, de nem gondoltam volna, hogy így akadok rá a bátyámra.

– Már nem is tudom – ráncoltam a homlokom zavartan.

– Te nem szoktál elfelejteni semmit – sandított rám –, arra is emlékszel, hogy melyik évben tettem tönkre a kedvenc babádat. Talán a hónapra és a napra is, szóval, ki vele! – húzta fel a térdét, majd hanyagul ráfektette mind a két karját úgy, hogy a kézfeje lelógjon.

– Csak azon töprengtem – néztem körbe a szobában, s elgondolkozva csücsörítettem össze a számat –, hogy elkélne melléd egy rendes asszony – pillantottam rá, mire hangosan felnevetett és megint felszisszent.

– Ez az átkozott seb! – kapott az arcához. – Miért mondasz nekem ilyeneket? Most, hogy férjhez mész, olyan leszel, mint a többi asszony, aki folyton kerítőt játszik? – gúnyolódott.

– Nem… csak mondtam.

– Te nem mondasz semmit csak úgy, minden ok nélkül – nézett rám hosszan, hátha kideríti az igazat. – Valaki puhatolózott nálad, nemde?

– Nem! – feleltem határozottan, de tudtam, hogy nem hisz nekem.

– No! Ki akarna hozzám jönni feleségül? – kérdezte tettetett érdeklődéssel, és elgondolkozva kopogtatta mutatóujjával az álla csücskét. – Cili? – nézett rám hirtelen. – Nem… ő nem… – majd tovább elmélkedett. – Ági volna?

– Miért? Szívesen vennéd, ha így lenne? – kérdeztem, s nem akartam túl sokat elárulni.

– Látom a tekintetében a vágyat. Felismerem, ha egy asszony sóvárog utánam – vigyorgott büszkén –, de ő még tudatlan e téren. Azt sem tudja, hogy mi fán… – elhallgatott, és megköszörülte a torkát.

– Mit gondolsz róla?

– Kedves leány. Csüng minden szavamon. Elismerem, ezzel néha visszaélek: szeretem, ha elpirul. Olyan kis ártatlan. Ritkán találkozom ilyen leánnyal, de semmi több. Jobb, ha távol tartja magát tőlem. Mondd neki, hogy még nem áll szándékomban megnősülni… s őszintén szólva, ha feleséget keresnék, sem őt venném el.

– Miért mondod ezt?

– Tudom, mennyire szereted őt. Tudom, hogy csak fájdalmat okoznék neki, s nem szeretném, ha megharagudnál rám – sóhajtott, s őszintének tűntek a szavai. Kedvesen rámosolyogtam.

– Jó ember vagy, Sanyi – álltam fel és megsimogattam a haját. – Csak jól titkolod! – vigyorogtam.

– Csak ne híreszteld el, kérlek! – vont vállat.

– Ez a beszélgetés kettőnk között marad? – lépdeltem az ajtó felé.

– Igen. Hogyan közlöd Ágival, hogy nem szándékozom feleségül venni?

– Még nem tudom. Anyánál pedig kimentelek. Rád fér a pihenés – mosolyogtam rá, majd távoztam.

A vőlegényem… Milyen nehezen is szoktam hozzá ehhez a szóhoz! Az elkövetkező napokban is többször meglátogatott. A szalonban ücsörögtünk, résnyire nyitott ajtónál. Kintről hallottam, ahogy Sanyi és Aurél nevetve üdvözölnek valakit az előtérben. Jobban érdekelt az, hogy ki érkezett, mintsem hogy a leendő férjem miről is mesél nekem.

– És amikor világra segítettük a borjat… – mesélt, én pedig vigyorogva bólogattam, de közben füleltem. Mintha Békefy úr hangját hallottam volna. Milyen állapotban lehet az arca? Hallottam, ahogy hangosan nevetgélnek odakint. Nem voltam benne biztos, hogy távolodó hangok zaja üti-e meg a fülem, vagy a lehalkított kuncogásé. Talán az ajtó előtt állnak és hallgatóznak? Nem… még ők sem lennének ilyen aljasak. – Mit gondol? – meredt rám kedvesen Thüringer úr. Már túl közel hajolt, így láttam az íriszében megbúvó sárga kis pöttyöket.

– Igazán csodálatos történet – feleltem zavartan, és kissé hátrébb húzódtam, de nem tudtam elmenekülni előle, mert lelkesen markolászta a kézfejem.

– Az, hogy édesapámat megrúgta a ló és eltört a válla? – ráncolta össze a homlokát értetlenül, mire még hangosabb nevetést hallottam odakintről.

– Elnézését kérem, de ekkora zajban nehéz figyelni – feleltem, majd felálltam, odasétáltam az ajtóhoz és kinéztem rajta. A három ördögfióka sietősen hátrált egyet, majd még hangosabb nevetésben törtek ki. Dühösen csípőre tettem a kezem, miközben a lábammal doboltam a padlón.

– Jól hallottam – néztem végig rajtuk úgy, mint egy tanár, aki megfeddi a neveletlen tanítványait. – Azt hittem, ennél jobb dolguk is van!

– Nem… nincs! – nevetett Sanyi, majd oldalba bökte Békefy urat. Láthatóan jól ellátták a baját. Tele volt az arca horzsolásokkal és kék-zöld foltokkal… csak azt nem értettem, hogyan maradt még így is ilyen jóképű.

– Nem bírtuk ki, hogy – próbált komolyságot magára erőltetni Békefy úr, holott a nevetés ott bujkált a tekintetében –, hogy ezt az érdekes társalgást ne hallgassuk végig. Ez volt a napunk fénypontja, úgy hiszem – felelte, majd a szája elé kapta a kezét, s a tenyerébe rejtette a mosolyát.

– Aurél! – böktem felé. – Te hogy tudsz részt venni ebben? – kérdeztem, mire széttárta a karját, mint aki nem tudja a választ. – Rémes társaság – nyomkodtam meg a homlokom, hogy kissé lehiggadjak.

– Ma kifejezetten csinos – dicsért meg Békefy úr, mire lemondóan legyintettem egyet. – Bizonyára a szerelem teszi – s mind nevetésben törtek ki, mire én dühösen otthagytam őket, majd megkértem Thüringer urat, hogy sétáljunk egyet a friss levegőn. Reméltem, hogy így megszabadulhatunk a minket figyelő árgus tekintetektől. Azonban hiába jártunk már messzebb a háztól, a hátunk mögül hallottuk a bátyáim és Békefy úr hangos kacagását. Rémesen éreztem magam.

– Elnézését kérem – mondtam neki, mire ő megértően bólintott egyet –, még nem nőttek fel.

– Ismerem a testvéreit és Békefy urat – sóhajtott –, ők mindig csak gúnyolódtak rajtam.

– Valóban? – néztem rá együttérzőn.

– Nem ezt teszi mindenki? – nézett rám szomorúan mosolyogva, mire összeszorult a szívem. Magam elé meredtem, mire a kezemért nyúlt és megszorította. – Azóta nem érzem magam szerencsétlennek, mióta ön igent mondott nekem – szólt kedvesen, én pedig halványan rámosolyogtam. Olyan kedves ember, s szeret engem… én miért nem tudom viszonozni az érzéseit? Hátranéztem s láttam, ahogy pár lépésre a bejárati ajtótól Békefy úr hosszan, kissé komoran kémlelt minket. Különös.

– Megcsókolhatom? – törte meg a varázst Thüringer úr.

– Itt? Most? – kérdeztem döbbenten. – Bárki megláthat minket!

– Hiszen már jegyesek vagyunk – cirógatta meg a kézfejem –, nem venné zokon senki.

– Én mégis zavarban lennék – vontam vállat, mire körbenézett, s hirtelen behúzott a fák takarásába, majd a száját az enyémre tapasztotta. Azt sem tudtam, mit kellene csinálnom, bár éreztem, hogy ő sincs a helyzet magaslatán. Küzdöttünk egymással. Nem tudtam, hogy ő mit érezhetett, de én a teljes kudarcot. Nyomogatta a számhoz a száját, de valahogy nem éreztem azt, amit kellett volna. Szerencsétlen helyzet.

– Szerelmem – ölelt magához s éreztem, ahogy reszket. Zavartan próbáltam valamit válaszolni, de végül jobbnak láttam, ha csendben maradok.

Miután Thüringer úr távozott, próbáltam azt a pökhendi hármast elkerülve, besietni a házba, de Békefy úr elém állt. Arcán már nyoma sem volt a korábbi komor tekintetnek, visszatért a szemébe a pimaszság, szája szélébe a gúnyos vigyor.

– Jól érezte magát Thüringer úrral? – érdeklődött.

– Miért ne éreztem volna? A vőlegényem – álltam a tekintetét. – S nem volt szép, ahogy vele bántak.

– Jaj, ne légy már ennyire komoly, Mimi! – legyintett Sanyi, miközben a fakardjával hárította Aurél döfését. Válaszul csak megcsóváltam a fejem, majd Békefy úr felé fordultam újfent, miközben keresztbe fontam a testem előtt a karomat.

– Jól ellátták a baját – közöltem vele. Unottan vállat vont, majd kissé közelebb lépett hozzám, én pedig ugyanennyit hátra. Ő is keresztbe fonta a karját, és úgy méregetett.

– Hamarosan felépülök – majd rám sandított. – Bizonyára unja magát Thüringer mellett. Sajnálatos, hogy egy ilyen unalmas ember mellett fog megöregedni.

Ezt követően a testvéreim irányába sétált, majd Sanyit nevetve háton veregette. Bárcsak ne vonzana és dühítene egyszerre!

Nem szerettem mások álmát szétzúzni, de tudtam, Ágit be kell avatnom abba, amit Sanyi megvallott nekem. Szép, nagy szemei könnyel teltek meg, majd lehajtotta a fejét s próbálta visszafojtani a fájdalmas zokogást, melyet a szavaim váltottak ki belőle. Szorosan magamhoz öleltem.

– Túl szép lett volna – sírta a vállamba e szavakat.

– Sajnálom – sóhajtottam –, nem szerettem volna fájdalmat okozni neked, de gondoltam, jobb, ha tudod az igazat.

– Köszönöm – lépett kicsit hátrébb, és hímzett monogramos zsebkendőjébe törölte a szemét. A szobám rejtekében szabad folyást engedhetett az érzéseinek. – Ugye nem tudja, hogyan érzek iránta? – kérdezte riadtan.

– Nem – füllentettem –, ne aggódj! – mondtam kedvesen.

– Jó felesége lettem volna – ült le megsemmisülten az ágyam szélére, és kezében a könnyáztatta zsebkendőjét morzsolgatta lehajtott a fejjel.

– Ő nem lett volna jó férjed – ültem le mellé, és átkaroltam a vállát.

Kintről hangos, már-már dühös hangokat hallottunk. Ágival kérdőn egymásra meredtünk, majd kinyitottam az ajtót. Hedvig vitatkozott épp az egyik cselédlánnyal, de szegény csak rossz helyen volt, rosszkor.

– Hedvig? – kérdeztem döbbenten, mire mélyet sóhajtott és felém sétált. Svédkék színű, csinos taftruhát viselt, fehér kesztyűjével elegánsan elsimított pár kósza tincset a homlokából.

– Szervusz, Mimi! Az anyósomat keresem – szólt dühösen.

– Édesanyám nincs itthon – feleltem zavartan, miközben a barátnőm kipirosodott arcát bámultam. – Miért vagy ilyen feldúlt?

– El sem hiszed, hogy… – ráncolta a homlokát. – Édesanyád írt nekem egy levelet – húzta elő kis táskájából az összegyűrt papírost –, pedig egy városban élünk, de ez most nem is számít. A tartalma a lényeg!

– Gyere be a szobámba – mondtam, majd belépett. Döbbenten meredtek egymásra Ágival.

– Egyikünk szerencsétlenebb, mint a másik? – kérdezte Ágit, aki sóhajtozva törölgette a szemeit.

– Meglehet – felelte, majd megölelték egymást köszöntésképp.

– Mi lelt, drágám? – kérdezte Hedvig, majd leült az ággyal szemközti fotelba. Hedvig oly szorosra húzatta a fűzőjét, hogy nem is értettem, hogy jut még lélegzethez. Kérettem fel magunknak teát, majd visszaültem Ági mellé.

– A szívem… – sóhajtott.

– Összetörte tán valaki? – kerekedtek el Hedvig szemei döbbenten, miközben megtörölte gyöngyöző homlokát. – Mióta feleség lettem, mily’ sok mindenből maradok ki!

– Meglehet – vont vállat Ági tompa hangon –, de már nem számít. El kell felednem.

– Te miért jöttél? – néztem Hedvigre, aki nagy nehezen elszakította tekintetét Ágiról, majd rám meredt.

– Nem szeretném éppen rád zúdítani a gondjaimat – sóhajtott, majd felállt, s megnézte magát a tükörben. Enyhén mandulavágású, barna szemei dühösen csillogtak. Mindig is nagyon szép nő volt, gondosan ügyelt a külsejére. Megigazította a loknijait, majd visszaült a korábbi helyére.

– Gondolom, a kezedben szorongatott levélhez van köze – mutattam rá, mire mélyet sóhajtott.

– Azt tudom, hogy édesanyád erős jellemű asszony, aki mindent a kezében akar tartani, főleg a gyermekei életét, de – ráncolta a homlokát – ahhoz igazán nincs semmi köze, hogy… hogy is mondjam – köszörülte meg a torkát –, hogy a férjemmel milyen gyakorisággal élünk – nézett hol rám, hol Ágira – házaséletet – fejezte be, mire Ági fülig elpirult. Mi, lakat alatt tartott lányok vajmi keveset tudtunk erről a dologról. Bár az én tudatom kezdett éledezni, ahogy a bátyámtól kapott könyvet olvasgattam.

– Miért írt neked ilyen levelet? – kérdeztem.

– Aggódását fejezte ki amiatt, hogy még nem fogant meg a gyermekünk, s tanácsokkal látott el – sziszegte, majd az ujjaival az asztalon kopogott ingerülten. – S nem volt rest engem hibáztatni… – Szép vonásait elcsúfította a harag.

– Csak aggódik. Ne neheztelj rá, kérlek! – mondtam békítőn.

– Édesanyád azt hiszi, hogy még mindig van joga megmondani, hogy a férjem hogyan éljen! Pedig nincs! – pattant fel. – Ezt szeretném nyomatékosítani az irányába is!

– Biztos össze akarsz veszni vele? – léptem elé. – Hidd el, nagyon jól küzd. Én már megtapasztaltam!

– Azt gondoltam – nézett elszántam a szemembe –, de én is! – húzta ki magát.

– A bátyám tud róla, hogy itt vagy? – kérdeztem, mire hirtelen elfordult, és összefonta a karját a mellkasa előtt.

– Nem. Nincs otthon – felelte szűkszavúan.

– Hedvig. Minden rendben? – tettem a vállára a kezem, mire megfordult s nagyokat pislogott, hogy el ne sírja magát.

– Nincs – sóhajtott.

– Mi a baj? – állt fel Ági is aggódva.

– A testem… a testem elárult engem – nézett lefelé.

– Hogy érted ezt? – kérdeztem.

– Már… már azt hittem, hogy… hogy megfogant a gyermek… – köszörülte meg a torkát –, de amikor tegnap megfürödtem, láttam, hogy tévedtem. Megláttam az árulkodó jeleket – vont vállat remegő hangon. – Azt hittem, hogy megszakad a szívem – zokogott fel, mire szorosan magunkhoz öleltük, s ő úgy kapaszkodott belénk, mintha mi lennénk az utolsó mentsvára. – Először nem akartam elhinni. Próbáltam elhitetni magammal, hogy amit látok, az… – roskadt le a fotelba, arcát a karfán nyugtatott könyökhajlatába temette, miközben Ági elé guggolt és a kezét szorongatta megértőn, én pedig leültem az ágyam szélére. – De sajnos nem csaphattam be magam tovább. Az oly régóta vágyott gyermekáldás elmaradt. Elmondtam a férjemnek, aki teljesen összetört. Azóta nem láttam, nem tudom hol, vagy kinél tölthette az éjszakát. Azután megkaptam az anyósom levelét, és… nem gondolkoztam. Úgy fáj ez az egész! – törölgette a szemét és az arcát zaklatottan.

– Sajnálom, hogy ezt kellett átélned – sóhajtott Ági szomorúan.

– Láttam a férjem szemében, hogy engem hibáztat… s nem csak ő – döntötte hátra a fejét összetörten. Néhány hajszála a könnyáztatta arcába tapadt.

– Lesz közös gyermeketek, emiatt ne aggódj… – mondtam, mire megrázta a fejét.

– Kezdem azt hinni, hogy nem – vett erőt magán, és kihúzta magát. – Anyám mindig azt mondta, hogy a szépségemmel bármit elérhetek. Úgy tűnik, tévedett – nevetett kissé gúnyosan.

– Ne add fel a reményt – suttogta Ági. – Tudom, hogy ez nem vigasztal, de a szüleim házasságának ötödik évében születtem. S bár csak leány lettem, így is oly’ boldogok voltak, hogy végre gyermekük született – próbált lelket önteni belé.

– Köszönöm, drágám – mosolygott rá Ágira. – Mimi, te jól ismered a bátyádat. Tudod jól, hogy milyen – nézett rám, mire bólintottam. – Mindenben a legjobb akar lenni. Folyton. Az, hogy még nem született gyermekünk, oly’ nagy csalódással tölti el, hogy félő, a házasságunk kudarcra van ítélve.

– Szeret téged!

– Egyszer már ez sem lesz elég – sóhajtott szomorúan. Próbáltunk lelket önteni belé, de tudtam, hogy ez a probléma csak akkor oldódik meg, ha megfogan a hőn áhított gyermek.

A délután gyorsan tovaszállt, s végül Hedvig úgy döntött, hogy mégsem veszik össze édesanyámmal. Jól döntött. Mindazonáltal Jani oly’ imádattal csüngött anyánkon, hogy félő volt, ha két tűz közé kerül, nem tudja, kit válasszon. Miután a lányok távoztak, mérhetetlen szomorúság vett rajtam erőt. Úgy szerettem volna segíteni rajtuk, de nem tudtam… mindenkinek magának kellett megvívnia a maga csatáit. Én is vívom az enyémet, s ki tudja, milyen kimenetele lesz. Lajos csókjára gondoltam… s csak azt éreztem, hogy nem akarok ebből többet. Nem voltam biztos abban, hogy az undor az, ami a legjobb, ha végigkíséri az embert a házassága során. Pedig előttem is oly sokan beletörődtek már abba, hogy ez így működik… én is csak a felszínen tettem ezt. Belül azonban rettegtem attól a naptól, amikor Thüringerné leszek. Úgy éreztem, hogy mindent, amiben hittem, mindent, ami vagyok, feláldozok azért, hogy megfeleljek mindenki másnak. S ez nagyon elszomorított.

Úgy döntöttem, kilovagolok a kedvenc helyemre. Szerettem ott lenni, mert magam lehettem, és a végtelen természet megnyugtató színeit csodálhattam. Erre volt szükségem. Csöndre, hogy a gondolataim között lehessek. Leheveredtem az egyik fa alá, s elgondolkozva meredtem magam elé. Eszembe jutott az Auréllal történt beszélgetés. Amikor elmondtam neki, hogy Ági Sanyiba szerelmes, teljesen összetört. Próbáltam belé lelket önteni, de nem akartam, hogy hiába reméljen. Tudtam, hogy rosszul érzi magát attól, hogy a nők nagy többsége észre sem veszi őt Sanyi árnyékában.

– Ismét összehozott minket a sors – hallottam egy ismerős hangot nem messze tőlem. Azonnal tudtam, ki e hang gazdája.

– Maga mindig ezen az útvonalon lovagol? – kérdeztem dühösen és felálltam. Már megint kettesben… ennek nem lesz jó vége.

– Nem tudtam, hogy kisajátította – vigyorgott pimaszul Békefy. Leugrott a lováról, kikötötte az egyik fához, én pedig nemtetszésem jeléül hümmögtem egyet.

– Elolvasta a könyvet? – ült kaján vigyor az arcán.

– El, igen.

– Tetszett?

– Igen – feleltem őszintén –, köszönöm, hogy a bátyámat arra ösztökélte, hogy vegye meg nekem. Mindazonáltal nem vagyok benne teljesen biztos, hogy Sanyi tudja, milyen könyvet kaptam tőle. Valamelyik nap beszélgettem vele róla, s ő azt hitte, hogy egy romantikus leányregénnyel lepett meg – sandítottam rá.

– Fogalmam sincs, miről beszél – felelte tettetett ártatlansággal.

– Maga egy korhely – csóváltam meg a fejem.

– Igen, az vagyok, nem tagadom – felelte büszkén, s szélesen rám mosolygott.

– Szépen gyógyul az arca – jegyeztem meg, mire kissé elkomorult, majd elnevette magát.

– Sanyi mellett nem unalmas az élet.

– Nem – feleltem. – A bátyáim hamarosan visszaindulnak Pest-Budára – sétáltam a lovam felé –, ön is velük tart?

– Igen, folytatom a tanulmányaimat – mondta.

– Mit tanul? – kérdeztem, miközben megsimogattam Rúfusz fekete szőrű tarkóját.

– Orvosnak tanulok – felelte, mire döbbenten pördültem egyet, s elkerekedett szemekkel meredtem rá. – Megleptem?

– Meg… nagyon is – feleltem, miközben közelebb sétált hozzám. Furcsán méregetett, s ez zavarral vegyes izgalmat keltett bennem. Tudtam, hogy a női nem nagy csodálója, s azt is, hogy tudja, hogyan kell elcsábítani egy hölgyet. Biztosra vettem, hogy a szíveket szilánkosra töri úgy, hogy ő maga még egy karcolást sem szerez. Hamarosan olyan közel ért hozzám, hogy beszorított Rúfusz és maga közé.

– Mit csinál? – kérdeztem ingerülten s feltettem a kezem, hogy távolabb toljam magamtól. – Kissé tolakodó a közelsége.

– Miért? – nézett rám kíváncsian, mire felvontam a szemöldököm.

– Túl közel merészkedett hozzám – közöltem. – Tudom, hogy maga csak játszadozik a nőkkel, s valamiért úgy gondolja, hogy velem is megteheti – mondtam, majd távolabb toltam magamtól, hogy elmehessek mellette. Levegőre volt szükségem, mert a közelségétől megrészegültem. Ostoba test…

– Bizonyára Sanyi sok mindent mesélt önnek rólam – fordított maga felé, én pedig rosszallón néztem le oda, ahol a keze hozzáért az alkaromhoz. Nem tartott szorosan, mégis megijedtem a rám törő érzésektől. Rémesen zavarban voltam.

– Túlontúl sokat. Úgy vélem, kimondatlanul bár, de óva akart inteni magától – néztem határozottan a szemébe. – De magamtól is rájöttem volna, milyen ember is ön.

– Valóban? – hajolt közelebb hozzám, én azonban kissé hátradőltem. Miért gondolja, hogy olyan nő vagyok, akár az összes többi?

– Valóban – közöltem határozottan. – Megtenné, hogy utamra enged? – szóltam higgadtan.

– Nem – incselkedett velem, mire próbáltam kiráncigálni a kezem a szorításából. A higgadtság álarca lassan semmivé foszlott az arcomon.

– Mi lelte magát? Miért ilyen tolakodó? – húztam össze a szemöldököm.

– Csak sajnálom magát – felelte, s közelebb húzott magához. Lefelé néztem, nehogy azt higgye, megcsókolhat. Bár lehet, hogy nem is lenne ellenemre… nem!

– Sajnál?

– Miért Thüringer? – kérdezte suttogva, s a homlokomon éreztem a leheletét. Felnéztem rá, s bár kevés tapasztalatom volt e téren, tekintetéből vágyat olvastam ki. A gyomromban bizsergést éreztem, miközben egy kicsit elgyengültem. Mi történik velem?

– Nem tartozom önnek számadással – feleltem határozottan –, a közelsége pedig már kezd terhes lenni a számomra. Kérem, engedjen el, vagy meggyűlölöm magát.

– Gyűlölni, engem? – nézett rám döbbenten. – Nem ismerek embert, aki így érezne irántam. Kiváltképp, ha hölgyről van szó – hajolt ismételten közelebb hozzám, én azonban még hátrébb dőltem.