A fordítás és szerkesztés az alábbi kiadás alapján készült:

Frank Herbert: Heretics of Dune

Ace Books, New York, 2019

Ace Books are published by The Berkley Publishing Group, a division of Penguin Group (USA) Inc.

Fordította: Horváth Norbert

Szerkesztette: Takács Gábor

Borítógrafika: Molnár Márk

Borítótipográfia: Szabó Vince

Tördelés: Gelányi Mariann

Copyright © Herbert Properties, LLC, 2022

Hungarian translation © Horváth Norbert, 2022

Hungarian edition © GABO, 2022

Borítógrafika © Molnár Márk, 2022

A könyv bármely részletének közléséhez

a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

ISBN 978-963-566-343-9

Elektronikus verzió v1.0

ELŐSZÓ

AZ ÚJ MAGYAR KIADÁSHOZ

A Dűne eretnekei készült el legnehezebben az eredeti Dűne folytatásai közül.

Az előző kötet, A Dűne Istencsászára 1981-es megjelenésekor Frank Herbert – akinek neve ekkor már szinte egyet jelentett a science fictionnel – már leszerződött az ötödik részre, ám előtte más regényeket szeretett volna megírni. Az egyik a Bill Ransommal közösen jegyzett The Jesus Incident folytatása volt – ebben tovább akarták kísérni az idegen és ellenséges Pandora bolygó emberi telepesei és az őshonos lények közti konfliktus történetét. Az írónak pedig volt egy saját ötlete is, a The White Plague (amely magyarul Védett nők címen jelent meg). Ennek a középpontjában egy halálos vírus állt, amely képes kiirtani minden nőt a Földön. A betegséget egy molekuláris biológus fejlesztette ki, akinek felesége és gyermeke áldozatul esett egy terrorista robbantásnak Írországban – a világra szabadított vírus a gyásztól megbomló elméjű főszereplő bosszúja mindenkivel szemben. Míg a Ransommal közös projekt (amely végül The Lazarus Effect címmel jelent meg 1983-ban) a társszerző inspiráló hatása miatt jól haladt, addig a The White Plague-t Herbertnek többször is újra kellett írnia, jelentősen lerövidítve a terjengős – és éppen ezért unalmassá váló – kéziratot. Végül a kész regény 1982-ben kerülhetett a könyvesboltok polcaira – mondanunk sem kell, azonnal keresetté vált a rajongók körében.

Mindeközben pedig lassan a Dűne filmváltozata is révbe ért: Dino De Laurentiis producer – miután Ridley Scott otthagyta a produkciót – új rendezőt talált a filmhez a fiatal David Lynch személyében. Lynch újoncnak számított, korábban csak kis költségvetésű, ám erőteljes filmeket készített (Radírfej [Eraserhead], Az elefántember [The Elephant Man]), amelyek nagy kritikai és közönségsikert arattak. A rendező ráadásul nagy rajongója volt a Dűnének, és hamar jó kapcsolatot alakított ki az íróval. A helyszín körüli huzavona után pedig 1983-ban végre elkezdődött a forgatás is, a főbb szerepekben Kyle MacLachlan (Paul), Jürgen Prochnow (Leto herceg), Patrick Stewart (Gurney Halleck), Max von Sydow (Liet-Kynes), Francesca Annis (Lady Jessica) és Sean Young (Chani) – a legérdekesebb választás pedig egyértelműen az énekes Sting volt, aki Feyd-Rautha szerepét kapta. Frank Herbert végig nyomon követte a film elkészültét, és többször is pozitívan nyilatkozott a látványtervekről és arról, Lynchék milyen módon dolgozzák át az eredeti regényt.

De nem a két másik regény és a forgatókönyvvel való munka volt az, ami igazán nehezítette az ötödik Dűne elkészülését. Herbert felesége, Beverly már hosszú ideje szenvedett a gyenge egészsége miatt. A házaspár emiatt vett házat Hawaiin, ahol a meleg éghajlat kedvezően hatott az asszony egészségére. Azonban hamarosan Beverly állapota rosszabbra fordult. Újabb kezelések, megterhelő műtét, szigorú, orvosok által felügyelt életmód várt rá, ami teljesen legyengítette, Frank pedig minden energiájával igyekezett segíteni feleségét, akit rajongva szeretett. A férfi szinte állandóan vele volt, ha orvosi vizsgálatra kellett mennie, gyakran éjszakázott nála a kórházban, és otthonukban is megtett, amit csak tudott, hogy megkönnyítse Beverly életét. A sok elfoglaltság és az állandó stressz érthető módon rányomta a bélyegét minden írói munkára – emiatt nem tudott kellőképpen fókuszálni a The White Plague-ra, és emiatt haladt lassan A Dűne eretnekeivel. A Herbert család segítsége és a Beverlytől érkező folyamatos támogatás szerencsére pozitívan hatott a férfira, aki, amikor felesége állapota engedte, minden fölös energiáját az írásra fordította. Ennek a lendületnek hála a regény nyers változata már 1983-ban elkészült, és végül 1984 tavaszán meg is jelent, hatalmas sikert aratva. Sajnos azonban ezt már Beverly nem élhette meg: végül, hosszú kezelések és kemény küzdelem után, ötvenhét évesen, 1984. február 7-én elhunyt. Frank Herbert ezzel elveszítette társát, akivel harminchat éven át osztotta meg az életét, akit legfontosabb támaszának, inspirálójának és barátjának tartott egész életében, és aki olyan nagy hatással volt a Dűne világára is.

A Dűne eretnekei talán a legnehezebben követhető Dűne-folytatás.

Frank Herbertre mindig is jellemző volt, hogy írásaival megdolgoztatja az olvasókat. A sok apró, jelentéktelennek vagy világot színesítő elemnek tűnő mozzanat és építőkocka még az első Dűnében is lassan áll csak össze egy nagy egésszé, és ha valaki túljut a történet elsődleges szintjén – Paul bosszút áll a Harkonneneken, közben pedig a fremenek vezetőjévé válik –, rájön, hogy sokkal komplexebb témák és mondanivaló rejtőznek a regény lapjain. Ahogy haladt előre a sorozat, úgy vált egyre összetettebbé a történetmesélés, olyannyira, hogy A Dűne Istencsászárában már egyáltalán nem a történet – II. Leto uralmának megdöntése – a legfontosabb, hanem minden más, ami azt körülveszi, Leto saját világnézetétől, társadalom- és emberképétől kezdve a többi szereplő hozzá való viszonyáig. Ugyanakkor az első három regényben megvolt a háttér, a korábban megismert főbb karakterek, és az új szereplők és történetszálak valahogy mind hozzájuk kapcsolódtak. Még a negyedik rész is valamennyire ebből táplálkozik, noha a háttér és a világ sokszor eltávolodik az olvasók számára ismerős Arrakis képétől.

A Dűne eretnekei továbbra is megtart bizonyos kapcsolódási pontokat a korábbi kötetekkel – főhősei a korábbi részekből ismerős csoportok tagjai, sőt, maguk is Atreidesek –, de a háttérvilág és a hangsúlyok gyökeresen megváltoztak. Ugyan az Arrakis világa még mindig fontos helyszín – noha már csak Rakisként emlegetik –, sok igazán fontos esemény nem itt történik. Nem létezik már az a csillagbirodalom sem, amelyet korábban megismerhettünk, nincs egy (vagy Paul ikrei esetében kettő) központi szereplő, akikre fókuszálva haladhatunk előre. Herbert szabadjára engedte a fantáziáját, és elgondolta, mi történne, ha a II. Leto által elfojtott energiák – az embert állandó felfedezésre késztető erők vagy a jobb élet utáni vágy – felszabadulnának, és nem lenne egy korlátozó hatalom, ami valamiféle mederbe terelné azokat. Itt már nincsenek azok a gátló tényezők, amelyek az első Dűne világát jellemezték: már nem csak a Liga hajói képesek az űrutazásra, nem használnak a lézerfegyverek használatát korlátozó energiapajzsokat, és a fűszer sem csak egyetlen forrásból szerezhető be. Minden új, minden változik, ez a változás pedig kihívások elé állítja az ősi csoportokat, mint a Bene Gesseritet vagy ellenlábasukat, a Bene Tleilaxot. Herbert dedikáltan az első rész ármánykodó, titokzatos és negatív szerepet betöltő, csupa nőkből álló szervezetét akarta megtenni pozitív erőnek, ezzel is megváltoztatva a korábbi rendszert, a korábbi perspektívát. Már a korabeli kritikusok is elismerően szóltak arról, mennyi erős és önálló nő jelenik meg az ötödik kötetben, ez pedig különösen szembetűnő, ha összehasonlítjuk az 1965-ös eredeti kötettel – az író maga is felismerte sikerkönyvének ezt a gyengeségét, és igyekezett ezen változtatni.

A gyökeresen megváltozott és az olvasó előtt lassan összeálló háttérvilág mellett a regényben burjánzó vallási, társadalmi és kulturális témák csak tovább nehezítik a befogadást. Herbert továbbra is sokszor komoly odafigyelést igénylő párbeszédekben és gondolatmenetekben kíván komplex kérdésekről beszélni, és a szereplői közötti viszonyok is esetenként csak apró gesztusokból, félszavakból rajzolhatók fel. Az egész regény olyanná válik ettől, mint egy bonyolult szőttes, ahol az olvasónak gondos odafigyeléssel kell kibogoznia, melyik karakter éppen milyen viszonyban áll a többiekkel és a nagy egésszel, miközben azt is figyelemmel kell kísérnie, hogyan is alakult át az eddig megszokott háttér, milyen új frakciók kerültek a történetbe, vagy épp a megszokott frakciók hogyan alakultak át a történet idejére. De éppen ezért válik A Dűne eretnekei is egyedi és izgalmas élménnyé nemcsak az olvasók számára, de a mi számunkra is, akik a sorozat magyar kiadásán dolgozunk.

Takács Gábor

szerkesztő

PROLÓGUS

A Bene Gesserit rend és annak töretlen testvérisége nevében ez a beszámoló megbízhatónak bizonyult, és méltónak arra, hogy bekerüljön a Káptalanház krónikáiba.

Ezt a jól ismert előszót vetették ki a semmibe Miles Teg bashar szavai és tettei. Ő volt az utolsó ember az univerzumban, akiről azt gyanítottuk volna, hogy ilyen revelációra képes.

Mi nyitotta fel Teg szemét? Azt állítja, hogy a Szétszóródásból származó hadifogollyal megesett találkozása, akit Gammun ejtettek fogságba, és alapos kihallgatásnak vetettek alá. A férfi a Nagyhatalmú Dur Istenre (az archívumok szerint „Guldur”, a Zsarnok egy másik neve) hivatkozva ígérte meg, hogy ékkövekkel tömi ki azok zsebét, akik visszajuttatják a Megbecsült Matrónákhoz.

Teg, aki tisztában volt a Missionaria Protectiva működésével, hangosan eltöprengett azon, hogy megválaszolták-e valaha ezt az imát. Arra gondolt, talán ez a kérdés arra készteti a foglyot, hogy Dur haragját hívja le az ellenségeire.

Az elfogott katona ezzel szemben derültséget mutatott. Egy pillanatig eltöprengett rajta, aztán azt mondta, senkit nem ismert, aki válaszul valaha is ékköveket kapott volna.

– Szeretnél egy ilyen égi választ? – kérdezte Teg, a férfi valódi hite után kutakodva.

– Megrémisztene – felelte a fogoly. – Túl sokan kérnék a részüket.

Teg beszámolójából kiderül, hogy azonnal átlátott a fogoly szemcsés univerzumán, és teljesen tisztába került vele, hogy ez a képződmény mennyire alárendelt a hívő akaratának. Az univerzum azért volt ilyen, mert a hívő úgy döntött, ilyennek látja.

– Rögtön megértettem, hogy ugyanez volt a helyzet velem, és mindenki mással, akivel találkoztam – beszéli el nekünk Teg, hozzátéve, hogy azonnal felismerte Taraza Főtisztelendő Anya valódi terveit a gholával és Rakisszal kapcsolatban.

Teg felismerése ezek után a történelmi események megfigyelése felé fordította a figyelmét. Eszébe jutott a tanításunk, miszerint az egyes nyelvekben elültetett egzotikus gondolatok kifejezéséhez az adott nyelvre van szükség. A fordítás mindig meginog az eredeti kifejezési mód hiányában. A rögzített beszámolók, állítja a bashar, többnyire elvonják a figyelmet a feljegyzett események körüli titkos befolyásokról. Ő „színpadi történelemkezelésnek” nevezi ezt.

Gyakran feljegyeztük, milyen könnyen csalhatóak tekintélyes történészek azoknak a céloknak a szolgálatába, amikkel el akarják terelni az emberek figyelmét. Emlékeztetek rá mindenkit, hogy a Zsarnok is éppen ezért végeztetett ki jó párat.

A történészek eltérítésének könnyűségét részben azzal lehet magyarázni, hogy a véres események mágnesként vonzzák az emberiséget. A történészek sem különbek. Annak az ősi emberi vágynak engedelmeskednek ők is, amit a kivégzéseket bámuló tömegek vagy a baleseteknél bámészkodók arcán látunk.

Ezek a kutatók további indítékkal is rendelkeznek, méghozzá azzal, hogy ez a vérszomjas kíváncsiság vagyont és hatalmat termel számukra. Népszerű. Az obskúrus események mélyére ásni és felfedni az ismeretlen személyek titkos szövetkezéseit nemcsak nehezebb, de egyértelműen veszélyesebb vállalkozás, és nemcsak a karrierjükre, de az életükre nézve is. Az ilyen munka ritkán teremt nyilvános elismerést kivívó műveket. Még ha meg is jelennek leleplező alkotások, valahogy mindig eltűnnek a szerzőikkel együtt. De ez csupán a kiterjesztése annak, amit a rendünk „állandó konfliktusnak” nevez. A tétek nem változnak. A csaták eldöntik, ki uralja a vagyont, vagy az annak megfelelő értéket.

Teg emlékeztet minket arra, amit már tudtunk, de nem alkalmaztunk teljesen magunkra nézve. A rend tagjaiként bányászok vagyunk, akik egyre mélyebbre ásnak az emberi komplexitás telléreibe. Jól tudjuk, hogy a megjelenés, a tartás, a testforma és a bőrszín egyáltalán nem jelzik az emberi értéket vagy az emberi intelligenciát.

Egyetlen személy vagy társadalom sem jelenti a csúcsot. Az evolúció egy teljes faj kipusztulásakor sem áll meg. Az évszakok rögzített mintázata számtalan bolygóra rányomja a bélyegét, de kevesen birkóztak meg egy állandó tavasszal vagy egy állandó nyárral. A változás hiánya unalmat teremt. Az unatkozók könnyen válnak rendetlenné.

Talán nem figyelmeztetett minket a Zsarnok?

„Én vagyok az antropológia – mondta. – Tanulmányozzatok, és megértitek, miért nincs érv, ami igazolná saját fajtátok természetes felsőbbrendűségét. Az egyének lehetnek felsőbbrendűek. Egyes társadalmak mutathatják a felsőbbrendűség jeleit. De minden mulandó.”

Ne mondjátok, hogy értitek ezt! Ha ezt meritek mondani, a zenszuni figyelmeztetéssel vágok vissza nektek.

„A »megértésre« épülő feltételezések minden oldalról ostromolnak minket. Az ilyen feltételezések erősebb hitet helyeznek a szavakba, mint amiket a szervezett vallások erőltetnek. Ezt a hitet ritkán kérdőjelezik meg. Annak a puszta kinyilatkoztatása, hogy vannak dolgok, amelyek nem írhatóak le, olyan univerzumot rendít meg, ahol a szavak, valamint a megosztásuk és közvetítésük rendszerei a végső istenségek!”

Rendszerek, nővéreim! Ez Teg revelációjának lényege! A rang és a társadalmi pozíció talán ott van minden társadalmi evolúció alapjaiban, de a rendszerszintű veszélyes szó marad. A rendszerek, az emberi alkotóik öntudatlan mintázatát követve mindig átveszik a hatalmat. A rendszereink azok, amelyek elvezettek mostani, siralmas állapotunkhoz! De még mindig ott a halhatatlan döntés: degenerálódni, vagy leküzdeni az akadályokat!

DARWI ODRADE FŐTISZTELENDŐ ANYA ÉRVELÉSE A TANÁCSBAN

A legtöbb tan rejtett – nem arra tervezték, hogy felszabadítson, hanem hogy korlátozzon. Nem a miért a kérdés. A hogyannal is óvatosnak kell lenni. A miért elkerülhetetlenül paradoxonhoz vezet. A hogyan egy ok-okozati univerzum foglyává tesz. Mindkettő tagadja a végtelent.

ARRAKISI APOKRIFON

– Ugye Taraza említette, hogy tizenegy ilyen Duncan Idaho-gholán vagyunk már túl? Ez a tizenkettedik.

A vénséges Schwangyu Tisztelendő Anya megfontolt keserűséggel szólalt meg, miközben a harmadik emeleti erkélyről az elzárt gyepen játszó, magányos fiút nézte. A Gammu bolygó fényes déli napja visszaverődött az udvar fehér falairól, és olyan ragyogással töltötte meg az alattuk lévő területet, mintha reflektorfény világította volna meg az ifjú gholát.

Túl vagyunk! – tűnődött Lucilla Tisztelendő Anya. Kurtán bólintott, és arra gondolt, milyen rideg és személytelen volt Schwangyu viselkedése és a szavai. Elhasználtuk a készleteinket; küldjetek még!

A gyepen játszadozó gyermek tizenkét évesnek tűnt, de a látszat megtévesztő lehetett a gholák esetében, akiket még nem ébresztettek rá eredeti emlékeikre. A fiú ezt a pillanatot választotta, hogy felnézzen az őt figyelő nőkre. Erőteljes testalkatú volt, egyenes tekintete éberen figyelt fekete karakül hajkoronája alól. A korai tavasz sárga fénye apró árnyékot vetett a lába alá. Napbarnítottnak tűnt, de apró mozdulata nyomán bal vállánál félrecsúszó kezeslábasa sápadt bőrt villantott.

– Nemcsak költségesek ezek a gholák, de kifejezetten veszélyesek ránk nézve – jegyezte meg Schwangyu. A hangja továbbra is érzelemmentes maradt, de pont ettől lett erőteljes. Egy Oktató Tisztelendő Anya hangja volt, aki épp az akolitusával beszélt, és ez nyomatékosította Lucillában, hogy Schwangyu azon kevesek közé tartozott, akik nyíltan ellenezték a gholaprojektet.

Taraza előre figyelmeztette: „Megpróbál majd megnyerni magának.”

– Tizenegy kudarc elég volt – mondta az idős Tisztelendő Anya.

Lucilla a nő ráncos arcára nézett, és arra gondolt: Egyszer majd én is öreg és aszott leszek. Akkor talán nekem is hatalmam lesz a Bene Gesserit rendjében.

Schwangyu alacsony termetű asszony volt, aki magán viselte a renddel töltött ideje nyomait. Saját tanulmányai alapján Lucilla tudta, hogy a hagyományos fekete köntös vékony testalkatot rejtett, amit az öltöztetőin és az ágyasain kívül kevesen láttak. Szája széles volt, alsó ajkát ráncok szabdalták, melyek legyezőszerűen terültek szét kiugró állán. Hirtelen természetét az avatatlanok gyakran haragnak képzelték. A gammui erőd parancsnoka sokkal inkább magának való volt, mint a legtöbb Tisztelendő Anya.

Lucilla újfent azt kívánta, bárcsak átlátná a gholaprojekt egészét. Taraza határozottan meghúzta a választóvonalat: Schwangyut nem lehetett megbízhatónak tekinteni a ghola biztonságát illetően.

– Szerintünk a tleilaxiak ölték meg az előző tizenegy többségét – mondta a vénasszony. – Ez már önmagában is elárul valamit.

Schwangyu viselkedéséhez igazodva a fiatalabb nő is csendes, szinte érzelemmentes modort vett fel, ami arról árulkodott, hogy talán nagy a korkülönbség kettejük közt, de akkor is teljes értékű Tisztelendő Anya volt. Magán érezte az idősebb nő tekintetét.

Schwangyu látta már ennek a Lucillának a holoképeit korábban, de élőben sokkal jobban felkavarta a látvány. Kétségtelenül a legjobb kiképzést kapott Bevéső volt. Telikék szeme átható kifejezést kölcsönzött neki, ami jól illett hosszú, ovális arcához. Fekete abaköntöse hátravetett csuklyájának köszönhetően barna haja szabadon omlott a vállára egy hajcsat alól. Még a legszigorúbban szabott köntös sem tudta elrejteni Lucilla dús melleit. Anyai természetéről híres genetikai vonalból származott, és már szült három gyermeket a rendnek, közülük kettőt ugyanattól az apától. Igen… egy barna hajú csábító, telt keblekkel és anyai ösztönökkel.

– Keveset beszélsz – jegyezte meg Schwangyu. – Szóval Taraza figyelmeztetett velem kapcsolatban.

– Van okunk feltételezni, hogy orgyilkosok a tizenkettedik gholát is meg akarják ölni? – kérdezte Lucilla.

– Már megpróbálták.

Furcsa, hogy az „eretnekség” jutott eszébe, ha Schwangyura gondolt. Lehetséges eretneknek lenni a Tisztelendő Anyák között? A szó vallásos felhangjai idegennek tűntek a Bene Gesserit kontextusában. Hogy létezhetne eretnek mozgalom egy olyan csoportban, amely alapvetően manipulatívan állt hozzá minden vallásos dologhoz?

A nő a ghola felé fordította a figyelmét, aki éppen ekkor cigánykerekeket vetett, amíg körbe nem ért, és újra megállt, hogy felnézzen a megfigyelőire.

– Milyen ügyesen gyakorol – mosolyodott el gúnyosan Schwangyu. Az öreg hangban halványan erőszak bujkált.

Lucilla Schwangyura pillantott. Eretnekség. Nem a véleménykülönbség volt rá a jó szó, de az ellenkezés sem fedte le, amit az idősebb nő felől érzett. Ez a valami összedöntheti a Bene Gesserit rendet. Lázadás Taraza, a Főtisztelendő Anya ellen? Elképzelhetetlen! A Tisztelendő Anyákat az uralkodók képmására formálták. Amint Taraza meghallgatta a tanácsokat, majd meghozta a döntését, a rend engedelmességre volt kötelezve.

– Most nem alkalmas az idő új problémák felvetésére! – mondta Schwangyu.

A jelentése egyértelmű volt. Sokan tértek vissza a Szétszóródásból, és az Elveszettek között akadtak páran, akik a Bene Gesserit rendet fenyegették. Megbecsült Matrónák! Mennyire hasonlított a „Tisztelendő Anyához”!

Lucilla megpróbálkozott egy tapogatózó felvetéssel.

– Tehát szerinted a Szétszóródásból visszatérő Megbecsült Matrónák problémájára kellene koncentrálnunk?

– Koncentrálni? Hah! Nem rendelkeznek a képességeinkkel. Nem jók az érzékeik. És nem uralják a melanzsot! Ezt akarják tőlünk, a fűszertudásunkat.

– Talán – értett egyet Lucilla. Nem akart egyetérteni vele a szegényes bizonyítékok alapján.

– Taraza Főtisztelendő Anya nincs eszénél, hogy ezzel a gholaüggyel akar most foglalkozni – mondta a vénasszony.

A fiatalabb nő hallgatott. A gholaprojekt valóban kényes pontra tapintott a rendben. A halovány lehetőség, hogy újabb Kwisatz Haderachot ébresszenek fel, sokakban dühödt félelemmel teli borzongást keltett. A Zsarnok férgekben megkötött maradványaival játszadozni szélsőségesen veszélyes ötlet volt.

– Nem kellene a Rakisra vinnünk a gholát – dünnyögte Schwangyu. – Hagyjuk nyugodni az alvó férgeket!

Lucilla ismét a gholagyermek felé fordította a figyelmét. A fiú a hátát mutatta az erkélynek, ahonnan a Tisztelendő Anyák nézték, de volt valami a tartásában, ami arról árulkodott, hogy tudta, róla van szó, és most a válaszukat várta.

– Bizonyára tisztában vagy vele, hogy még túl fiatal ahhoz, amiért idehívtak – jegyezte meg a vénasszony.

– Még sosem hallottam, hogy ilyen fiatalon bevéssenek valakit – értett egyet Lucilla. Némi öngúnyt csempészett a hangjába, amiről tudta, hogy Schwangyu észre fogja venni, és félreérti. A szaporodás és a hozzá tartozó szükségletek kezelése volt a Bene Gesseritek legfőbb specialitása. Használd a szerelmet, de kerüld el, gondolhatja most a másik. A rend elemzői ismerték a szerelem gyökerét. Már fejlődésük korai szakaszában megvizsgálták, de sosem merték tenyésztés útján kitörölni azokból, akiket befolyásoltak. Toleráld a szerelmet, de védekezz ellene, ez volt a szabály. Tudd, hogy ez mélyen ott gyökeredzik az emberiség genetikai állományában. Ez a biztonsági háló, amely garantálja a faj fennmaradását. Használd, ahol szükséges, és ültesd el a magvát a kiválasztottakban (néha egymás iránt) a rend céljai érdekében, tudván, hogy azok a személyek olyan erős kapcsolatban lesznek egymással, amely nem könnyen elérhető a hétköznapi szemlélők számára. Mások talán meglátják ezeket a kapcsolatokat és kiszámíthatják a következményeit, de akiket összekötöttek egymással, képzeletbeli zene ütemére táncolnak.

– Nem azt mondtam, hogy hiba bevésni – mondta Schwangyu félreértve Lucilla hallgatását.

– Azt tesszük, amire parancsot kaptunk – dorgálta Lucilla, és hagyta, hogy a másik úgy értse, ahogy akarja.

– Akkor nem ellenzed, hogy a gholát a Rakisra vigyék – mondta Schwangyu. – Vajon akkor is kérdés nélkül engedelmeskednél, ha ismernéd a teljes történetet?

Lucilla mély levegőt vett. Vajon most végre megtudja a Duncan Idaho-gholákkal kapcsolatos terveket?

– Van egy Sheeana Brugh nevű leánygyermek a Rakison – mondta Schwangyu. – Képes irányítani az óriásférgeket.

Lucilla igyekezett leplezni az éberségét. Óriásférgek. Nem Shai-huludok. Nem a Shaitan. Óriásférgek. A Zsarnok által megjósolt homoklovas végre megjelent!

– Nem kenyerem az üres csevej – reagált a vénasszony Lucilla hallgatására.

Valóban nem, gondolta Lucilla. És a leíró nevén nevezed a dolgokat, ne a misztikus felhangjukon. Óriásférgek. És tényleg a Zsarnokra gondolsz, II. Letóra, akinek végtelen álma az éberség gyöngyszemeként ott lapul minden féregben.

Schwangyu az alattuk lévő gyermek felé biccentett.

– Szerinted a gholájuk képes lesz befolyásolni a leányt, aki irányítani tudja a férgeket?

Végre lehántjuk a bőrt, gondolta Lucilla.

– Nincs szükségem válaszra ebben a kérdésben.

– Te valóban óvatos vagy – jegyezte meg az idős Tisztelendő Anya.

Lucilla a hátát homorította és nyújtózkodott. Óvatos? Igen, valóban! Taraza figyelmeztette rá, hogy Schwangyut illetően különösen óvatosan, de gyorsan kell cselekednie. Csak egy nagyon rövid időszak áll rendelkezésre, hogy sikerrel járjanak.

De miben? Lucilla elgondolkodott. A szeme sarkából Schwangyura pillantott.

– Nem értem, hogyan sikerülhetett a tleilaxiaknak megölni tizenegy gholát. Hogy jutottak át a védelmünkön?

– Most már van egy basharunk – felelte a vénasszony. – Ő talán meg tudja akadályozni a katasztrófát.

A hangsúlya elárulta, hogy nem hitt ebben.

Taraza Főtisztelendő Anya ezekkel a szavakkal bocsátotta útjára: „Te vagy a bevéső, Lucilla! Ha a Gammura érsz, fel fogsz ismerni valamennyit a mintázatból, de a feladatod nem kívánja a teljes terv ismeretét.”

– Gondolj az árra! – mondta Schwangyu a gholára meredve, aki éppen leguggolt és fűcsomókat tépkedett.

Lucilla tudta, hogy az árnak semmi köze a dologhoz. A kudarc nyílt beismerése sokkal fontosabb volt. A rend nem fedheti fel esendőségét. Ám az, hogy a bevésőt ilyen korán kirendelték, elárult valamit. Taraza tudta, hogy meglátja és fel fogja ismerni a mintázatot.

Schwangyu göcsörtös ujjával a gyermek felé intett, aki visszatért magányos játékához, szaladgált és bukfencezett a fűben.

– Politika – mondta.

Kétségtelen, hogy a rend politikája állt Schwangyu eretneksége mögött, gondolta Lucilla. A belső vita finomságait leszűrhette abból a tényből, hogy Schwangyut tették meg a gammui helyőrség vezetőjének. Akik szembehelyezkedtek Tarazával, nem érték be azzal, hogy a partvonalon álldogáljanak.

Schwangyu megfordult és egyenesen Lucillára nézett. Eleget beszéltek már. Eleget hallottak és elég sok minden lett átszűrve a képzett Bene Gesserit-éberségen. A Káptalanház alapos megfontolás után választotta ki Lucillát.

A Bevéső érezte magán a vénasszony gondos, vizslató tekintetét, de nem hagyta, hogy ez megzavarja a legbelső kötelességtudatát, amelyre stresszhelyzetben minden Tisztelendő Anya támaszkodott. Rajta, nézzen csak meg alaposan! Lucilla elfordult és halványan elmosolyodott, tekintetét a szemközti tetőre irányította.

Egy egyenruhás, komolynak látszó lézerfegyvert markoló férfi jelent meg ott, egy pillantást vetett a két Tisztelendő Anyára, majd a figyelmét az udvaron játszadozó gyermek felé fordította.

– Ő kicsoda?

– Patrin, a bashar legmegbízhatóbb segédje. Azt mondja, ő csak a bashar tisztiszolgája, de vak és bolond, aki ezt elhiszi.

Lucilla alaposabban szemügyre vette a férfit. Szóval ő volt Patrin. Itt született, mondta neki Taraza. Maga a bashar választotta a feladatra. Sovány volt és szőke, túl öreg már, hogy katonáskodjon, de a bashart is a nyugállományból hívták vissza, ő pedig ragaszkodott hozzá, hogy Patrin osztozzon vele a feladatban.

Schwangyu észrevette, ahogy a fiatalabb nő tekintete aggodalmassá válik, ahogy a férfiről a gyermekre pillant. Igen, ha a bashart visszahívták az erőd védelmére, akkor a ghola nagyon komoly veszélyben lehetett.

Lucilla hirtelen megdöbbenéssel meredt a fiúra.

– Tehát… akkor…

– Miles Teg parancsa – mondta a vénasszony, nevén nevezve a bashart. – A ghola nem egyszerűen játszik, hanem gyakorol. Az izmai felkészülnek arra a napra, amikor visszanyeri eredeti énjét.

– Azok nem egyszerű gyakorlatok – mutatott le a fiatalabb nő a gyermekre. Érezte, ahogy a saját izmai emlékezetből reagálnak az ismerős kiképzésre.

– Csak a rend ősi tanait tartjuk vissza ettől a gholától – felelte Schwangyu. – Szinte bármi más tudást megkaphat tőlünk.

A hangsúlya elárulta, hogy mennyire nem ért egyet ezzel.

– Csak nem hiszi senki, hogy ez a ghola lehet a következő Kwisatz Haderach – tiltakozott Lucilla.

A vénasszony vállat vont.

A fiatalabb nő mozdulatlanná dermedt, gondolkozott. Lehetséges, hogy a gholából a Tisztelendő Anyák férfiváltozata legyen? Ez a Duncan Idaho megtanulhat befelé nézni oda, ahova egyetlen Tisztelendő Anya sem mert?

– Ennek a tervnek minden eleme… ez egy veszélyes ötlet – szólalt meg szinte morogva Schwangyu. – Ugyanazt a hibát követhetik el…

Ők, gondolta Lucilla. Az ő gholájuk.

– Mit meg nem adnék, ha tudnám az ixiek és a halszólítók álláspontját erről! – jegyezte meg Lucilla.

– Halszólítók! – a vénasszony a fejét rázta az egykor csak a Zsarnokot szolgáló női sereg maradványának említésére. – Ők az igazságban és igazságszolgáltatásban hisznek.

Lucilla legyűrte a hirtelen támadt, torokszorító érzését. Schwangyu kis híján nyíltan szembeszegült a renddel. Mégis ő parancsolt itt. A politikai szabály egyértelmű volt: akik ellenzik a projektet, azoknak kell felügyelniük azt, hogy az első baljós jelre megszakíthassák. Ám az egy igazi Duncan Idaho-ghola volt odalent. A sejtszintű összehasonlítás és az Igazmondók egyaránt megerősítették.

„Tanítsd meg a szeretet minden formájára”, utasította Taraza.

– Olyan fiatal még – jegyezte meg a nő, a gholát figyelve.

– Fiatal, igen. Tehát egyelőre az anyai szeretet gyermeki reakcióit kell felébresztened benne. Aztán később… – a vénasszony vállat vont.

Lucilla leplezte érzelmi válaszát. A Bene Gesserit engedelmeskedik. Bevéső vagyok. Taraza parancsai és a Bevéső specializált kiképzése kijelölte az események menetét.

– Van valaki, aki úgy néz ki, mint én, és az én hangomon beszél. Az ő lenyomatát vésem bele. Megtudhatom, ki az?

– Nem.

Lucilla hallgatott. Nem számított rá, hogy felfedik előtte, de már többször megjegyezték neki, hogy kísértetiesen hasonlított Darwi Odrade Rangidős Biztonsági Anyára. „Egy fiatal Odrade”, hallotta számtalanszor. Természetesen mindketten az Atreides-vérvonalból származtak, Siona leszármazottainak gondos tenyésztésén keresztül. A halszólítóknak nem volt monopóliumuk azokra a génekre! De a Tisztelendő Anyák más emlékei az egyenes ági szelektálás és a női oldalra korlátozás ellenére fontos nyomokat rejtettek a gholaprojekttel kapcsolatban. A rend genetikai manipulációinak ötezer éves, jól eltemetett Jessica-személyiségének tapasztalataira támaszkodva most mélyről fakadó félelmet érzett. Ismerős volt a mintázat. Olyan baljóslatú érzés sugárzott belőle, hogy Lucilla automatikusan a félelem elleni litániához folyamodott, amit az elsők között tanítottak meg neki a rend kötelékében:

„Nem szabad félnem. A félelem az elme gyilkosa. A félelem a kis halál, mely teljes megsemmisüléshez vezet. Szembenézek félelmemmel. Hagyom, hogy áthaladjon rajtam, fölöttem. És amikor mögöttem van, utánafordítom belső tekintetemet, követem az útját. Amikor a félelem távozott, nem marad semmi, csak én magam.”

A nyugalom visszatért Lucilla elméjébe.

Schwangyu megérzett valamit rajta, mert kissé leeresztette a védelmét. Lucilla nem volt ostoba. Nem egy afféle különleges Tisztelendő Anya volt üres címmel és alig elégséges háttérrel, hogy anélkül tudjon funkcionálni, hogy szégyent hozna a rendre. Nem, a nő igazi Bene Gesserit volt, aki elől bizonyos reakciókat nem lehetett elrejteni, még egy másik Tisztelendő Anyának sem. Ám legyen, ismerje meg az ellenvetését ezzel az ostoba, veszélyes projekttel kapcsolatban!

– Nem hiszem, hogy a ghola megéli, hogy eljusson a Rakisra.

Lucilla elengedte a megjegyzést a füle mellett.

– Mesélj a barátairól – kérte inkább.

– Nincsenek barátai, csak tanárai.

– Mikor találkozhatok velük? – kérdezte a fiatalabb nő, tekintetét a szemközti mellvédre szegezve, ahol Patrin kényelmesen, egy alacsony oszlopnak támaszkodva állt, lézerfegyvere a keze ügyében. Hirtelen az a felismerése támadt, hogy a férfi őt nézi. Ez volt a bashar üzenete! Schwangyu is egyértelműen meglátta és megértette. Mi őrizzük!

– Felteszem, várod már a találkozást Miles Teggel.

– Többek között.

– Nem akarsz előbb a gholával kapcsolatot teremteni?

– Már megtettem. – Lucilla az udvar felé tekintett, ahol a fiú ismét szinte mozdulatlanul állva nézett fel rá. – Figyelmes gyermek.

– A többiről csak jelentéseket olvastam – mondta Schwangyu –, de úgy sejtem, ő a legfigyelmesebb a sorból.

A fiatalabb nő elfojtotta borzongását a vénasszony szavaiban és hozzáállásában bujkáló, erőszakos ellenállásra utaló hajlandóságától. Nyoma sem volt bennük annak, hogy az udvaron játszadozó gyermek és ők közös emberségen osztoztak.

Miközben erre gondolt, felhők kezdték eltakarni a napot, ahogy az gyakran előfordult a Gammun ezekben az órákban. Hűvös szél tört be az erőd falai fölött az udvarra. A fiú elfordult és sietősebbre fogta a gyakorlatozását, hogy a mozgással tartsa melegen magát.

– Hova jár, ha egyedül akar lenni?

– Leginkább a szobájába megy. Próbálkozott pár veszélyes kalanddal, de ezekről lebeszéltük.

– Nagyon gyűlölhet minket.

– Ebben biztos vagyok.

– Ezzel közvetlenül kell foglalkoznom.

– Egy Bevésőnek nem jelenthet gondot felülkerekedni a gyűlöleten.

– Én Geasa hibájára gondoltam – pillantott Lucilla jelentőségteljesen a vénasszonyra. – Elképesztőnek találom, hogy hagytad, hogy elkövessen egy ilyen ballépést.

– Nem avatkozom bele a ghola kiképzésének menetébe. Ha egyik tanárában valódi vonzalom ébred iránta, az nem az én problémám.

– Vonzó gyermek.

Álltak még egy darabig és a gyakorlatozó Duncan Idaho-gholát figyelték. Mindketten röviden Geasára gondoltak, akit az egyik első tanítóként küldtek ide, a gholaprojekthez. Schwangyu számára Geasa kudarca egyértelműen a gondviselés jele volt. Lucilla ellenben arra gondolt, hogy Schwangyu és Geasa csak megbonyolították a dolgát. Egyikőjük sem szentelt egyetlen pillanatot sem annak a felismerésnek, hogy ezek a gondolatok mennyire megerősítették saját elkötelezettségüket.

A gyermeket figyelve Lucilla újdonsült elismeréssel gondolt a Zsarnok Istencsászárra azért, amit sikerült elérnie. II. Leto számtalan emberöltőn át alkalmazta ezt a gholatípust – majdnem háromezer-ötszáz éven át, egyiket a másik után. Márpedig II. Leto Istencsászár nem hétköznapi jelenség volt. Az emberiség történelmének legnagyobb pusztító ereje, ami eltiport mindent, ami az útjába került: társadalmi rendszereket, természetes és természetellenes gyűlöleteket, kormányzati formákat, rituálékat (tabukat és kötelezettségeket), alkalmi és intenzív vallásokat egyaránt. A Zsarnok útjának mindenütt nyoma maradt, ez alól a Bene Gesserit sem volt kivétel.

II. Leto az Arany Ösvénynek nevezte, és ez a Duncan Idaho-gholatípus jelentős szerepet játszott abban a lenyűgöző útban. Lucilla tanulmányozta a Bene Gesserit-feljegyzéseket, amelyek talán a legalaposabbak voltak az egész univerzumban. A régi birodalmi bolygók többségén a fiatal párok a mai napig vízcseppeket szórnak szét keletre és nyugatra, miközben elsuttogják az „áldásod folyjon vissza ránk ebből az áldozatból, ó, Végtelen Hatalom és Végtelen Irgalom Istene” helyi változatát.

Egykor a halszólítók és szelíd papságuk feladata volt betartatni ezt a gesztust, ám az idővel saját lendületet kapott és átható kényszerré vált. Még a legszkeptikusabbak is azt mondták: „Ártani nem árthat”. A Bene Gesserit Missionaria Protectivájának legjobb vallási mérnökei is frusztrált csodálattal bámulták ezt a teljesítményt. A Zsarnok túlszárnyalta a rend legjobbjait, és ezerötszáz évvel a halála után is képtelenek voltak kibogozni ennek a félelmetes teljesítménynek a csomóját.

– Ki felel a gyermek vallási neveléséért? – kérdezte Lucilla.

– Senki. Minek vesződni vele? Ha felébrednek az eredeti emlékei, akkor meglesznek a saját gondolatai. Majd foglalkozunk vele, ha egyáltalán eljutunk odáig.

A fiú befejezte a gyakorlatozást az udvaron. Nem nézett fel az őt figyelőkre az erkélyen, hanem egy széles kapun át kisétált az udvarról. Patrin is elhagyta az őrhelyét, ő sem nézett a Tisztelendő Anyákra.

– Ne tévesszenek meg Teg emberei! – figyelmeztette Schwangyu. – A tarkójukon is van szemük. Teg szülőanyja közülünk való volt. Olyan dolgokat tanít a gholának, amit jobb lenne sosem megosztani!

A robbanások egyúttal sűrített idők is. A természetes univerzum megfigyelhető változásai bizonyos mértékben és nézőpontból mind robbanások; máskülönben nem vennétek észre őket. A folytatólagos, sima változás, ha kellő mértékben lelassítjuk, észrevétlen marad olyan megfigyelők számára, akiknek időérzéke és összpontosítási készsége túl rövid. Ezért mondom nektek, hogy olyan változásokat láttam, amelyeket ti sosem vettetek volna észre.

II. LETO

A Káptalanház bolygójának reggeli napfényében, Alma Mavis Taraza Főtisztelendő Anyával szemben álló nő magas volt és hajlékony. A hosszú abaköntös csillogó, fekete, vállától a padlóig érő anyaga sem tudta teljesen leplezni a kecsességet, amelyet teste minden mozdulata sugárzott.

Taraza előrehajolt a székében, és átfutotta a naplóvetítő csak számára látható, Bene Gesserit-hieroglifákból álló hologramját.

A kijelző Darwi Odrade néven azonosította, majd felsorolta rövid életrajzát, amit Taraza már amúgy is jól ismert. Az eszköz több célt is ellátott – biztonságos emlékeztetőül szolgált a Főtisztelendő Anyának, és lehetőséget adott rövid töprengésekre, mialatt úgy tehetett, mint aki a feljegyzéseket böngészi, és egyúttal a végső érv is lehetett, ha a meghallgatásnak negatív kimenetele adódik.

Odrade tizenkilenc gyermeket szült a Bene Gesseritnek, futott át Taraza tekintete az életrajzon. Minden gyermeknek más volt az apja. Ebben még nem volt semmi szokatlan, de a legalaposabb szemlélő sem találta volna nyomát a testén ennek az esszenciális szolgálatnak, amit a Nővéreknek tett. Hosszú orrával és azzal harmonizáló hegyes állával a vonásai természetes fensőbbséget sugároztak. Az ajka azonban telt volt és szenvedélyt ígért, amelyet gondosan megzabolázott.

Mindig számíthatunk az Atreides-génekre, gondolta Taraza.

Függöny lebbent Odrade mögött, a nő pedig hátranézett. Taraza reggeli szobájában voltak, egy kis, zöld árnyalatokkal elegánsan berendezett térben. Csak Taraza székkutyájának éles, fehér színe emelte ki a Tisztelendő Anyát a háttérből. A szoba ívelt ablakai keletre néztek egy zöld gyepre, és azon túl a bolygó hófödte hegycsúcsaira.

– Örültem, amikor Lucilla és te egyaránt elfogadtátok a megbízatást – mondta Taraza fel sem nézve a kijelzőről. – Ez megkönnyíti a dolgomat.

– Szerettem volna találkozni ezzel a Lucillával – felelte Odrade búgó hangján, Taraza feje búbját nézve.

A Főtisztelendő Anya a torkát köszörülte.

– Szükségtelen. Lucilla az egyik legjobb Bevésőnk. Természetesen mindketten egyformán liberális kondicionálásban részesültetek erre a feladatra.

Volt valami szinte sértő Taraza közönyös hangjában, és csak a régi ismeretség megszokásai csillapították le Odrade azonnali neheztelését. Részben a „liberális” szó használata tette, jött rá. Az Atreidesek ősei ez ellen a szó ellen lázadtak fel. Mintha felgyülemlett női emlékei fakadtak volna ki a koncepció mögötti, megvizsgálatlan tudatalatti feltételezésekkel szemben.

„Csak a liberálisok gondolkoznak igazán. Csak a liberálisok intellektuálisak. Csak a liberálisok értik meg a polgártársaik szükségleteit.”

Mennyi rosszindulat lapult meg ebben a szóban! Mennyi titkos ego, felsőbbrendűségi igény!

Emlékeztette magát, hogy mellékesen sértő tónusa ellenére Taraza csak a katolikus értelmében használta a szót: Lucilla általános taníttatása gondosan illeszkedett Odradééhoz.

Taraza hátradőlt egy kényelmesebb pózba, de figyelmét továbbra is az előtte lévő kijelzőre összpontosította. A keleti ablakokon beszűrődő fény egyenesen az arcára esett, árnyékot vetve orra és álla alá. Az apró termetű Főtisztelendő Anya alig volt idősebb Odradénál, és még mindig őrizte szépsége java részét, ami nagyon megbízható tenyészpárrá tette a nehezebben kezelhető nemzőknél. Az arca elnyújtott oválisforma volt, lágyan ívelő orcákkal, ajka alig nyílt ki, amikor beszélt – ez kiváló izomkoordinációról vallott. A szeme minden megfigyelőt vonzott: sokatmondóan telikék. Az összhatás egy kifinomult maszk, ami vajmi keveset árul el a valódi érzelmeiről.

Odrade felismerte mostani pózát: ilyenkor szokott Taraza elkezdeni magában beszélni. És valóban, a nő az orra alá dünnyögött.

A Főtisztelendő Anya a gondolataiba merült, miközben az életrajzot böngészte maga előtt a kijelzőn. Sok mindenen járt az esze egyszerre.

Ez megnyugtatta a fiatalabb nőt. Taraza nem hitt abban, hogy létezik egy jótékony hatalom, ami vigyáz az emberiségre. Az ő univerzumában egyedül csak a Missionaria Protectiva és a Nővérek szándékai számítottak. Bármi, ami ezeket a célokat szolgálta, legyen az akár a rég halott Zsarnok machinációi, helyesnek ítéltethetett. Minden más gonoszság volt. A Szétszóródásból visszatérő idegen hatások, különösen a magukat „Megbecsült Matrónáknak” nevező leszármazottak megbízhatatlannak minősültek. Taraza saját emberei, még azok a Tisztelendő Anyák is, akik nem értettek vele egyet a Tanácsban, a Bene Gesserit-források részét képezték – csak ebben lehetett megbízni.

– Tudtad, hogy ha összeveted a Zsarnok uralkodása előtti évezredet a halála utánival, a jelentősebb konfliktusok száma drasztikusan lecsökkent? – folytatta Taraza a kijelzőt bámulva. – A Zsarnok óta a konfliktusok száma a korábbi két százalékára csökkent.

– Amennyire tudjuk – felelte Odrade.

A Főtisztelendő Anya tekintete az előtte álló nő arcára rebbent.

– Hogyan?

– Nem tudhatjuk, mennyi háborút vívtak a határainkon túl. Vannak statisztikáid a Szétszóródásból?

– Természetesen nincsenek!

– Azt mondod tehát, hogy Leto megszelídített minket.

– Ha így akarod nevezni. – Taraza megjelölt valamit, amit a kijelzőjén látott.

– A mi szeretett basharunkat, Miles Teget nem illeti meg egy kis elismerés ezért? – kérdezte Odrade. – Vagy a tehetséges elődeit?

– Őket mi választottuk.

– Nem értem a jelentőségét ennek a háborús diskurzusnak – jegyezte meg Odrade. – Mi köze van a jelenlegi problémánkhoz?

– Egyesek szerint visszafelé tartunk a Zsarnok előtti időkbe, méghozzá nagyon csúf módon.

– Igazán?

– Az Elveszettek között vannak olyan csoportok, amelyek fegyvereket árulnak bárkinek, aki akar, vagy képes vásárolni tőlük.

– Pontosabban?

– Kifinomult fegyverek áramlanak a Gammura, és kevés kétségünk van afelől, hogy a tleilaxiak felhalmoznak a legdurvábbakból.

Taraza hátradőlt és a halántékát dörzsölte. Halk, szinte tűnődő hangon beszélt.

– Úgy hisszük, hogy a legnagyobb pillanatokról döntünk a legmagasztosabb elvek alapján.

Odrade már látott ilyet korábban.

– A Főtisztelendő Anya kételkedik a Bene Gesseritek igazságosságában?

– Kételkedni? Dehogy! De néha frusztrált vagyok. Egész életünket ezeknek a kifinomult céloknak szenteljük, és a végén mit találunk? Azt, hogy a legtöbb dolog, aminek az életünket áldoztuk, kicsinyes döntésekből született. A nagy részük visszavezethető a személyes kényelemhez, és kiderül, hogy semmi köze nem volt a magasztos elvekhez. Az igazi tét egy bő lére eresztett munkamegállapodás volt, ami azoknak az igényeit elégítette ki, akik meg tudták hozni a döntéseket.

– Úgy hallottam, ezt politikai szükségletnek nevezted – jegyezte meg Odrade.

– Ha az ítélőképességünk intézményesül, az biztosan a Bene Gesserit kihalását jelenti – mondta Taraza, erősen uralkodva a hangján, miközben figyelmét újra a kijelző felé fordította.

– Az én életrajzomban nem találsz kicsinyes döntéseket.

– Gyengeségeket, hibákat keresek.

– Azokat sem fogsz találni.

A Főtisztelendő Anya leplezte mosolyát. Felismerte ezt az egocentrikus megjegyzést: Odrade így próbálta böködni. A fiatalabb nő nagyon jól tudta színlelni a türelmetlenséget, miközben valójában időtlen nyugalom szállta meg.

Amikor Taraza nem harapott rá, Odrade visszatért a higgadt várakozáshoz – könnyű lélegzetvétel, nyugodt elme. A türelem szinte észrevétlenül telepedett rá. A rend rég megtanította már, hogyan válassza ketté a múltat és a jelent párhuzamos áramlatokká. A közvetlen környezete megfigyelése közben töredékeket fedezhetett fel a múltjából, és átélhette őket, mintha egymásra vetített mozgóképek lettek volna.

Emlékmunka, gondolta Odrade. A szükséges dolgok előásása és nyugalomra helyezése. A korlátok eltávolítása. Ha minden más cserben hagyta, még mindig ott volt zűrzavaros gyermekkora.

Volt idő, amikor Odrade is olyan életet élt, mint a többi gyerek: egy fedél alatt egy férfival és egy nővel, akik talán nem a valódi szülei voltak, de loco parentis viselkedtek. Az összes többi gyermek, akit ismert, szintén hasonlóan élt. Voltak papák és mamák. Néha csak a papa dolgozott az otthontól távol. Néha csak az anya ment munkába. Odrade esetében a nő maradt otthon, így nem óvónő vigyázott a gyermekre munkaidőben. Jóval később tudta csak meg, hogy a szülőanyja nagy összeget fizetett azért, hogy így rejtsék el a csecsemőjét a nyílt színen.

– Azért rejtett el nálunk, mert szeretett téged – magyarázta a nő, amikor Odrade már elég idős volt, hogy felfogja. – Ezért nem szabad soha felfedned, hogy nem az igazi szüleid vagyunk.

A szeretetnek semmi köze nem volt ehhez, mint azt idővel megfejtette. A Tisztelendő Anyák nem cselekedtek ilyen hétköznapi indítékkal. Odrade szülőanyja pedig egy Bene Gesserit-nővér volt.

Mindezt az eredeti tervek szerint fedték fel neki. A neve: Odrade. Darwinak akkor nevezték, ha nem akartak kedvesek lenni vele, vagy mérgesek voltak rá. A barátai lerövidítették Darra.

Csakhogy nem minden alakult az eredeti tervek szerint. Odrade felidézett egy keskeny ágyat egy szobában, amelynek pasztellkék falát állatok és fantasztikus tájak festményei tarkították. Fehér függöny lebbent az ablak előtt az enyhe tavaszi és nyári szellőben. Emlékezett rá, hogyan ugrált a keskeny ágyon – csodásan vidám játék volt: fel, le, fel, le. Sok volt a nevetés. Valaki elkapta ugrás közben és magához ölelte. Egy férfi karjai voltak: kerek arcán kis bajusszal, ami a nevetésig csiklandozta. Az ágykeret a falnak koccant minden ugrással, és idővel vájatot mart a vakolatba.

Odrade most újra felidézte az emléket. Nem szívesen vetette volna el a racionalitás kútjába. Nyomok a falon. Nevetés és öröm jelei. Milyen apróságok és milyen sok mindent képviseltek.

Furcsa, mostanában egyre többet gondolt papára. Nem minden emléke volt boldog vele kapcsolatban. Akadt idő, amikor a férfi szomorú-mérges volt, figyelmeztette mamát, hogy „ne keveredjen nagyon bele”. Az arca sok bosszúságot tükrözött, a hangja ugatóssá vált, ha mérges lett. Anya olyankor óvatosan mozgott, a tekintete aggodalommal telt meg. Odrade érezte az aggályt és félelmet, és gyűlölte a férfit. A nő tudta, hogyan kell vele bánni. A tarkóját csókolgatta, az arcát cirógatta, és a fülébe sugdosott.

Ezek az ősi, „természetes” érzelmek sok munkát adtak egy Bene Gesserit-elemző-felügyelőnek, amíg megtisztította tőlük Odradét. Még most is maradt begyűjthető és kidobandó törmelék. Még most is tudta, hogy nem tűnt el minden nyom.

Amilyen alapossággal Taraza az életrajzot tanulmányozta, a fiatalabb nő eltűnődött rajta, vajon nem ez-e a hiba, amit a Főtisztelendő Anya látott benne.

Bizonyára tisztában van vele, hogy mostanára már megtanultam kezelni ezeket a korai emlékeket.

Olyan rég történt, de el kellett ismernie, hogy annak a férfinak és nőnek az emléke még mindig benne élt, és olyan erővel kötődtek hozzá, amit sosem lehet teljesen eltörölni. Különösen mamát.

Az in extremis Tisztelendő Anya, aki megszülte Odradét, olyan okokból rejtette el a Gammun a nevelőszülőknél, amelyeket azóta sikerült megértenie. Nem érzett haragot miatta. Mindkettőjük túlélése szempontjából erre volt szükség. A gondok abból adódtak, hogy a nevelőanya olyasmit adott a leánynak, amit a legtöbb anya ad a gyermekének, olyasmit, amiben a Nővérek olyannyira nem bíztak: szeretetet.

Amikor a Tisztelendő Anyák eljöttek érte, a nevelőanya nem küzdött az ő gyermeke eltávolítása ellen. A két Tisztelendő Anya egy csapat férfi és női felügyelővel érkezett. Az után Odradénak sok időbe telt, hogy megértse annak a szívfacsaró pillanatnak a jelentőségét. A nő legbelül tudta, hogy egyszer eljön a búcsú ideje. Csak idő kérdése volt. Mégis, ahogy a napokból évek lettek – majdnem hat standard év –, a nő reménykedett.

Odrade hallotta az elsuttogott beszélgetéseket:

– Talán elvesztették a feljegyzéseket. Talán ha elköltözünk, és nevet változtatunk…

Aztán megjöttek a Tisztelendő Anyák és a megtermett kísérőik. Csak addig vártak, amíg biztonságos volt, amíg meggyőződtek róla, hogy egyetlen vadász sem tudta, hogy egy Bene Gesseritek által megtervezett Atreides-ivadékot rejtegettek.

Odrade látta, amint nagy adag pénz cserél gazdát. A nevelőanyja a földhöz vágta a pénzt, de nem emelte fel a hangját tiltakozásul. Minden felnőtt tisztában volt az erőviszonyokkal.

Az elfojtott érzelmeket felidézve Odrade még látta, ahogy az asszony elsétál egy egyenes hátú székhez az utcára néző ablak mellett, ahol leült, átölelte magát, és előre-hátra ringatózott, egyetlen szó nélkül.

A Tisztelendő Anyák a Hangot és éles eszük minden tudását bevetették, a füvek bódító füstjéről és tekintélyt parancsoló jelenlétükről nem is beszélve, hogy az odakint várakozó autóba csábítsák Odradét.

– Csak egy kis időre. Az igazi édesanyád küldött minket.

Odrade érezte a hazugságot, de a kíváncsiság erősebb volt. Az igazi anyám!

Amikor utoljára látta azt az asszonyt, aki egyetlen ismert női szülője volt, még mindig az ablaknál ült és ringatta magát, nyomorúságos kifejezéssel az arcán.

Később, amikor Odrade szóba hozta, hogy visszatérne hozzá, ezt az emlék-látomást egy esszenciális Bene Gesserit-leckévé formálták.

– A szeretet nyomorúsághoz vezet. A szerelem egy nagyon ősi erő, ami régen fontos szerepet töltött be, de már nem létszükséglet a faj túléléséhez. Emlékezz ennek a nőnek a hibájára, a fájdalomra.

Egészen késő tinédzserkoráig álmodozással kárpótolta magát. Egyszer majd tényleg visszatér hozzá, ha már Tisztelendő Anya lesz. Visszamegy és megkeresi azt a szerető asszonyt, még ha csak annyit is tud, hogy „mamának” és „Sibiának” hívták. Odrade felidézte azoknak a felnőtt barátoknak a nevetését, akik „Sibiának” nevezték a nőt.

Sibia mama.

A nővérek azonban észrevették az ábrándozást, és megkeresték a forrását. Abból is lecke lett.

– Az álmodozás a szimuláramlat első ébredése. Ez a racionális gondolat esszenciális eszköze. Ennek segítségével megtisztíthatod elmédet a jobb gondolatok érdekében.

Szimuláramlat.

Odrade a reggeli fényben az asztalánál ülő Tarazára fókuszált. A gyermekkori traumát gondosan egy újraépített memóriahelybe kell illeszteni. Mindez messze történt, a Gammun, a bolygón, amelyet Dan népe újjáépített az Éhínség és a Szétszóródás után. A Dan népe – akkoriban Caladannak hívták. Odrade belekapaszkodott a racionális gondolatba, a Más Emlékek tartásába meredve, amelyek elöntötték tudatát a Tisztelendő Anyává válásakor átélt fűszeragónia során.

Szimuláramlat… a tudat szűrője… Más Emlékek.

Micsoda hatalmas eszközöket adott neki a rend! Milyen veszélyes szerszámokat! Az a rengeteg élet ott lapult az éberség függönyén túl – a túlélés eszközei, nem pedig a hétköznapi kíváncsiság kielégítésére szolgáló játékszerek.

– Túl sokszor ásol a Más Emlékek mélyére. Ezekkel az energiákkal jobb volna takarékosan bánnod – mondta Taraza tovább olvasva a kijelzőn átgördülő szövegből.

A Főtisztelendő Anya telikék szeme szúrósan pillantott fel Odradéra.

– Néha egészen a test tűrőképességének határáig elmerészkedsz. Ez korai halálhoz vezethet.

– Óvatosan bánok a fűszerrel, nővérem!

– Ahogyan azt kell. A test csak korlátozott mennyiségű fűszert képes feldolgozni, nem lehet akármeddig a múltba révedni általa!

– Megtaláltad a gyengémet?

– Gammu! – egyetlen szó csupán, de egész szónoklat volt benne.

Ezt Odrade is tudta. Az elveszett évek elkerülhetetlen traumája a Gammun. Figyelemelterelés volt, amitől meg kellett szabadulni és racionálisan elfogadhatóvá kell tenni.

– De engem a Rakisra küldtök.

– És ügyelj rá, hogy emlékezz a mérték aforizmájára. Emlékezz, ki vagy!

Taraza újfent a kijelző felé fordította a figyelmét.

Odrade vagyok, gondolta Odrade.

A Bene Gesserit-iskolákban, ahol az utónevek hajlamosak voltak kifakulni, a vezetéknév alapján szólították a diákokat. A barátok és ismerősök is hozzászoktak, hogy ezt használják. Korán megtanulták, hogy a titkos vagy privát nevek megosztása ősi módszer volt mások bizalomba avatására.

Tarazát, aki három osztállyal járt Odrade előtt, azzal bízták meg, hogy „vigye magával a fiatalabb lányt”, ami a figyelmes tanáraik gondos társítása volt.

„Magával vinni” annyit tett, hogy bizonyos fokú hatalommal bírt a fiatalabb fölött, de magában foglalta azt is, hogy a lényeges dolgokat jobb, ha valaki közel állótól tanulja meg az ember. Taraza, aki hozzáfért gyakornoka privát adataihoz, „Dar” néven kezdte szólítani a fiatalabb lányt. Odrade azzal válaszolt, hogy Tarazát „Tarnak” nevezte. A két név valamelyest összekapcsolódott – Dar és Tar. Még azután is, hogy a Tisztelendő Anyák megrótták emiatt őket, néha-néha visszaestek e rossz szokásukba, már csak saját szórakoztatásukra is.

Odrade lenézett Tarazára és azt mondta:

– Dar és Tar.

Az idősebb nő szája sarka kurta mosolyra rándult.

– Mi van az aktámban, amit ennyi idő után sem tudsz rólam magadtól?

Taraza hátradőlt és várt, amíg a széke támlája az új testtartásához igazította magát. Tenyerét az asztallapon nyugtatta, úgy nézett fel a fiatalabb nőre.

Igazából nem sokkal fiatalabb, gondolta, ám már a közös iskolaéveik óta másik korosztályba tartozóként tekintett Odradéra, amit semennyi idő múlása sem volt képes eltörölni.

– Légy törődő az elején, Dar – szólalt meg.

– Ez a projekt már jócskán túl van az elején – ellenkezett a másik.

– De a te részed csak most kezdődik. És olyan kezdetbe vetjük magunkat, amilyenre korábban még nem volt példa.

– Megtudom végre a ghola megalkotásának okát?

– Nem.

Ennyi volt. Minden magasröptű vitát és bizalmas információ igényét egyetlen szóval söpörte félre. De Odrade megértette. Az eredeti Bene Gesserit Káptalanház által lefektetett szabályok és rubrikák évezredeken át fennmaradtak, mindössze apró változtatásokkal. A Bene Gesserit-részlegeket szigorú vízszintes és függőleges korlátok osztották elszigetelt csoportokra, amelyek csak itt, a csúcson álltak össze egyetlen parancsnoksággá. A kötelességeket (vagyis a „kiosztott szerepeket”) az önálló sejteken belül hajtották végre. Az egyes sejtek aktív tagjai nem tudhatták, mivel foglalkoznak velük egy szinten álló társaik a többi sejtben.

De tudom, hogy Lucilla Tisztelendő Anya egy párhuzamos sejtben van, gondolta Odrade. Ez a logikus válasz.

Felismerte a dolog szükségességét. Ősi terv volt, titkos, forradalmár társadalmakról másolták. A Bene Gesseritek mindig is állandó forradalmárként látták magukat. Ezt csak II. Leto, a Zsarnok uralkodása tudta tompítani.

Tompítani, de nem elterelni vagy megállítani, emlékeztette magát Odrade.

– Ha érzel valamit, ami közvetlen veszélyt jelentene a rendre abban, amit tenni készülsz, szólj! – szólt Taraza.

Ez is egyike volt az idősebb nő különös követeléseinek, amelyeket Odrade szótlan ösztönből tanult meg megválaszolni, amit aztán szavakba önthetett.

– Ha nem cselekszünk, az rosszabb lenne – felelte gyorsan.

– Gondoltunk arra, hogy veszélyes lesz – mondta Taraza száraz, távoli hangon. Nem szerette felidézni Odradénak ezt a képességét. A fiatalabb nő szinte jövőbe látó ösztönnel rendelkezett, ha a Bene Gesserit rendet fenyegető veszélyek megérzéséről volt szó. A genetikai állományának kiszámíthatatlan befolyása volt ez – az Atreidesek, és az ő veszélyes tehetségeik! Volt egy speciális megjegyzés a nő szülési aktája mellett: „Minden utódot gondosan megvizsgálni!” Két gyermekét a legnagyobb titokban meg kellett ölni.

Nem lett volna szabad most felébresztenem Odrade képességét, még egy pillanatra sem, gondolta Taraza. De néha nagyon nagy volt a kísértés.

Taraza lehajtotta és elzárta a kijelzőt az íróasztalába, majd az üres asztallapot nézte, miközben megszólalt.

– Még ha találsz is egy tökéletes partnert, amíg távol vagy tőlünk, nem eshetsz teherbe tőle az engedélyünk nélkül.

– Szülőanyám hibája – mondta Odrade.

– A szülőanyád hibája az volt, hogy felismerték, mikor párzott!

Odrade ezt már korábban is hallotta. Volt valami az Atreides-vérvonalban, ami miatt a nemesítő ágyasok gondosabb figyelmet igényeltek. A vad tehetség volt az oka, természetesen – ő is jól ismerte ezt a genetikai erőt, amely a Kwisatz Haderachhoz és a Zsarnokhoz vezetett. Mit akartak elérni mostanában az ágyasokkal? Inkább negatív volt a hozzáállásuk? Nem lesz több veszélyes szülés! Sosem látta egyetlen gyermekét sem az után, hogy megszülte őket, amely nem volt feltétlenül szokatlan a rendben. És sosem látta a saját genetikai aktájának anyagát sem. A Nővérek itt is ügyeltek a hatalmi ágak gondos szétválasztására.

És ott vannak a Más Emlékeim korábbi tiltásai!

Megtalálta az üres területeket az emlékeiben és megnyitotta őket. Valószínűleg csak Taraza és talán két másik tanácsnok (minden bizonnyal Bellonda és egy másik Tisztelendő Anya) fért hozzá ilyen kényes szaporodási információkhoz.

Vajon Taraza és a többiek tényleg megfogadták, hogy inkább meghalnak, mintsem felfedjék a bizalmas információkat egy kívülállónak? Végtére is, volt egy pontos utódlási rituálé, amennyiben egy fontos feladatot betöltő Tisztelendő Anya meghalna a Nővérektől távol, anélkül, hogy továbbadná a magába zárt életeket. A szertartást a Zsarnok uralkodása alatt többször is felidézték. Szörnyű időszak volt! Tudni, hogy a Nővérek forradalmi sejtjei nem maradtak rejtve előle! A szörnyeteg! Odrade tudta, hogy a nővérek sosem áltatták magukat azzal, hogy II. Leto csak azért nem pusztította el a Bene Gesserit rendet, mert valahol legbelül hű maradt nagyanyjához, Lady Jessicához.

Ott vagy, Jessica?

Odrade érezte a mocorgást a mélyben. Egyetlen Tisztelendő Anya kudarca: hagyta, hogy beleszeressen valakibe! Milyen apróság, és milyen hatalmas következmények! Háromezer-ötszáz évnyi zsarnokság!

Az Arany Ösvény. Végtelen? Na és az elveszett megabilliók, akik szétszéledtek? Miféle fenyegetést jelentenek ezek a visszatérő Elveszettek?

Mintha olvasott volna a gondolataiban, amit mintha néha valóban megtett volna, Taraza megszólalt.

– A Szétszóródottak odakint vannak… és várják, hogy lecsaphassanak.

Odrade már ismerte az érveket. Egyrészről ott a veszély, másrészről pedig valami magnetikusan vonzó. Annyi csodálatos ismeretlen! A rend melanzs által évezredeken át finomhangolt adottságai… mi mindenre lehetnek képesek az emberiség kiaknázatlan potenciáljával? Gondoljunk csak a számolatlan génekre! A potenciális tehetségekre, melyek szabadon úsznak az univerzumokban, ahol talán örökre elvesznek!

– A tudás hiánya az, ami a legnagyobb rémségeket idézi elő – mondta Odrade.

– És a legnagyobb ambíciókat is – bólintott Taraza.

– Akkor a Rakisra megyek?

– Idővel. Megfelelőnek talállak a feladatra.

– Máskülönben nem bíztad volna rám.

Régi párbeszéd volt ez kettejük között, ami egészen iskoláskorukig nyúlt vissza. Taraza ráébredt, hogy nem is tudatosan kezdett bele újra. Túl sok emlékben fonódtak össze egymással: Dar és Tar. Erre vigyázni kell!

– Ne feledd, hova húz a hűséged! – figyelmeztette Odradét.

A nemhajók léte felveti annak a lehetőségét, hogy egész bolygókat lehessen elpusztítani a megtorlás veszélye nélkül. Egy nagy tárgy, egy aszteroida, vagy annak megfelelője belevezethető egy bolygóba. Esetleg szexuális felforgatással egymás ellen uszíthatók az emberek, akiket aztán fel lehet fegyverezni, hogy elpusztítsák egymást. Ezek a Megbecsült Matrónák ez utóbbi technikát favorizálják.

BENE GESSERIT-ELEMZÉS

Az udvaron, még ha nem is tűnt úgy, Duncan Idaho figyelte nézőközönségét. Ott volt Patrin is, természetesen, de ő nem számított. A Tisztelendő Anyákat volt érdemes szemmel tartania. Lucillát látva arra gondolt: Ő az új jövevény. A gondolat izgatottsággal töltötte el, és újult lendülettel vetette bele magát a gyakorlatozásba.

Végigcsinálta a játékos gyakorlatok első három fázisát, amiket Miles Teg előírt, és halványan tudatában volt annak, Patrin jelenteni fogja, hogyan teljesített. Duncan kedvelte Teget és a vén Patrint, és úgy sejtette, az érzés kölcsönös. Ez az új Tisztelendő Anya azonban… a jelenléte érdekes változásokat ígért. Először is, fiatalabb volt, mint a többiek. Másodszor, a jövevény nem próbálta elrejteni a szemét, ami egyértelmű jele annak, hogy a Bene Gesseritek közé tartozott. Amikor először találkozott Schwangyuval, az asszony egyszerű, enyhén véreres szemet imitáló kontaktlencse mögé rejtette fűszerfüggő tekintetét. Hallotta, amint az erőd egyik akolitusa arról beszélt, hogy a Tisztelendő Anya lencséje egy „astigmatikus gyengeséget” is javított, amit „eltűrtek a vérvonalában, egyéb tulajdonságaiért cserébe, amelyeket az utódainak átadott”.

Akkor még nem értette, mit jelent ez az egész, de később utánanézett az erőd amúgy szegényes és erősen korlátozott könyvtárában. Schwangyu minden kérdést elhárított a témában, de Duncan a tanárai viselkedéséből arra következtetett, hogy a vénasszony dühös volt. Általában másokon vezette le a haragját.

Úgy sejtette, leginkább az bosszantotta, hogy a fiú tudni akarta, ő-e az anyja.

Egy jó ideje már tudta magáról, hogy különleges. Voltak olyan helyek a Bene Gesserit-erődben, ahová tilos volt bemennie. Néha talált módot a tiltások kijátszására, és olykor vastag plázon és nyitott ablakokon át bámulva láthatta az őröket és a tágas, nyílt terepet, amelyet stratégiailag elhelyezett erődtornyokból végig lehetett pásztázni. Miles Teg maga tanította meg a hosszantozási helyezkedés jelentőségét.

A bolygót Gammunak hívták. Egykor Giedi Prime néven ismerték, amíg egy Gurney Halleck nevű férfi át nem nevezte. Ősi történelem volt. Unalmas. A bolygó pora még mindig magában hordozta a régmúlt halovány, keserű olajszagát. Évezredek óta tartó, speciális ültetvényezéssel változtatnak rajta, magyarázták a tanárai. Egy részét látta is az erődből. Tűlevelű erdők és egyéb fafajták sűrűje vette körbe őket.

Titokban még mindig a két Tisztelendő Anyát lesve csinált egy sor cigánykereket. Teg tanítását észben tartva megfeszítette a támaszkodó izmait.

Teg bolygóvédelemre is tanította. Gammut orbitális pályán keringő monitorok gyűrűje vette körbe. A személyzet családtagjai a bolygófelszínen maradtak, az űrhajók figyelő tekintete alatt. Valahol távolabb a bolygótól láthatatlan nemhajók lapultak, melyek legénysége kizárólag a bashar embereiből és Bene Gesserit-nővérekből állt.

– Nem fogadtam volna el ezt a megbízatást a védelmi intézkedések teljes körű felügyelete nélkül – magyarázta Teg.

Duncan rájött, hogy ő volt a „megbízatás”. Az erőd őt védelmezte. Teg monitorjai és a nemhajók mind az erődöt védték.

Ez mind a katonai oktatása része volt, amit Duncan valamiért ismerősnek érzett. Amikor a látszólag sebezhető bolygó elleni, űrből érkező támadásokról tanult, tudta, hogy mikor vannak jó helyen a védművek. Egészében nagyon bonyolult volt, de az elemeit könnyen felismerte és megértette. Ott volt például a légkör összetételének és a gammui lakosok vérképének állandó mérése. A Bene Gesseritek szolgálatában álló Suk orvosok mindenütt jelen voltak.

– A járványok fegyverek – mondta Teg. – A betegségek elleni védelmünknek nagyon ébernek kell lennie.

A férfi gyakran panaszkodott a passzív védekezésre. Azt mondta, ezek „olyan ostrommentalitás termékei, amelyekről régóta köztudott, hogy halálos gyengeségeket hoznak létre”.

Amikor katonai instrukciókról volt szó, Duncan éberen figyelt. Patrin és a könyvtári feljegyzések megerősítették, hogy Miles Teg Mentát bashar a Bene Gesserit híres hadvezére volt. Patrin gyakran mesélt a közös szolgálati idejükről, és mindig hősnek állította be Teget.

– A mobilitás a katonai sikerek kulcsa – magyarázta a bashar. – Ha erődökben vagy lekötve, még ha bolygóméretűben is, végső soron sebezhető vagy.

A férfit nem igazán érdekelte a Gammu.

– Tehát már tudod, hogy régen Giedi Prime-nak hívták. A Harkonnenek, akik a bolygót uralták, megtanítottak minket néhány dologra. Nekik köszönhetően még inkább tisztában vagyunk vele, milyen szörnyen kegyetlenek tudnak lenni az emberek.

Miközben felidézte ezeket a szavakat, Duncan sejtette, hogy a két Tisztelendő Anya az erkélyen valószínűleg róla beszél.

Én vagyok az új érkező megbízatása?

Nem tetszett neki, hogy figyelik, és remélte, a friss jövevény kicsit több időt hagy neki, hogy saját magával foglalkozzon. Nem tűnt szigorúnak. Nem úgy, mint Schwangyu.

Gyakorlatozás közben egy belső litánia ritmusára mozgott: Átkozott Schwangyu! Átkozott Schwangyu!

Kilencéves kora óta – már négy éve – gyűlölte a vénasszonyt. A nő valószínűleg nem is volt tisztában ezzel. Talán már el is felejtette a fiú haragját lángra lobbantó incidenst.

Alig múlt kilenc, amikor sikerült átlopakodnia a belső őrség között egy alagútba, ami az egyik erődtoronyba vezetett. Penészszag terjengett a föld alatt, a fények halványan derengtek, minden nyirkos volt. Éppen kinézett a torony lőrésein, amikor lebukott, és visszaterelték az erődbe.

A kis kalandja után alapos fejmosást kapott Schwangyutól, a rideg, távolságtartó vénasszonytól, akinek a parancsának engedelmeskedni kellett. Még mindig így gondolt rá, bár azóta megtudta, hogy a Bene Gesseritek a Parancsoló Hangot használják, amelynek finomságai befolyásolják a képzetlenek elméjét.

Engedelmeskedni kell neki.

– Elérted, hogy megfegyelmezzük a szolgálatos őrséget – mondta Schwangyu. – Mindannyian súlyos büntetést kapnak.

Ez volt a prédikációja legszörnyűbb része. Duncan kedvelt néhányat az őrök közül, és néha még azt is sikerült elérnie, hogy játsszanak vele, együtt nevessenek vagy birkózzanak. A mutatványa miatt a barátai kapnak büntetést.

Duncan tudta, milyen volt az.

Átkozott Schwangyu! Átkozott Schwangyu!

A vénasszony prédikációja után Duncan az akkori fő tanítójához, Tamalane Tisztelendő Anyához szaladt, aki szintén az aszott, hűvös és távolságtartó típusba tartozott, keskeny, cserzett arcát hófehér haj koronázta. Amikor azt követelte tőle, hogy mondja el, milyen büntetést kapnak az őrök, a nő meglepően tűnődő hangulatba került, a hangja pedig olyan lett, mint a fán csikorduló homoké.

– Büntetés? Lám, lám.

A kis tanulószobában voltak a nagyobb gyakorlószinten, ahol Tamalane minden este előkészítette a másnapi leckék anyagát. Buborék- és orsóolvasók sorakoztak benne más, információtárolásra és visszajátszásra alkalmas, bonyolult berendezések mellett. Duncan jobban kedvelte a könyvtárnál, de felügyelet nélkül nem tartózkodhatott itt. Számos lebegő parázsgömb ragyogta be a helyiséget. Amikor most belépett, a nő a fiú felé fordult.

– Mindig van valami áldozati bankettre emlékeztető a súlyosabb büntetéseinkben – mondta a Tisztelendő Anya. – Az őrök természetesen szigorú szankciókban részesülnek.

– Bankett? – értetlenkedett Duncan.

Tamalane teljesen felé fordult a székével együtt és egyenesen a szemébe nézett. A fogai fémesen csillogtak a ragyogó fényben, amikor újra megszólalt.

– A történelem ritkán volt kegyes a megbüntetettekhez.

Duncan elfintorodott a „történelem” szó hallatán. Ez volt az egyik jele annak, hogy egy újabb, unalmas leckét fog adni. Az asszony nem zavartatta magát.

– A büntetés mindig egy desszerttel ér véget – folytatta, és a térdére tette a tenyerét.

A fiú a homlokát ráncolta. Desszert? Az a bankett része volt. Hogy lehet egy bankett büntetés?

– Nem igazi bankett, hanem annak egy elképzelése – magyarázta a nő. Egyik karomszerű kezével kört rajzolt a levegőbe. – A desszert a végén jön, váratlanul. A vezeklő úgy érzi, végre megbocsátottak neki. Érted már?

Duncan a fejét rázta – nem, nem értette.

– A pillanat édessége teszi. Amikor már azt hiszed, hogy túl vagy egy fájdalmas bankett minden fogásán, a végén valami kellemeset ízlelgethetsz. De ahogy belekóstolsz, jön a legfájdalmasabb pillanat, a felismerés… annak a megértése, hogy ez nem a gyönyör a végén, hanem a büntetés legkeményebb része. Ez rögzíti a Bene Gesserit-leckét.

– De mit tesz majd az őrökkel? – szakadt ki a kérdés a fiúból.

– Nem tudom, mi lesz a büntetésük. Nem is kell tudnom, de annyit mondhatok, hogy mindegyiküknek más lesz.

Tamalane nem mondott többet erről, csak visszatért a másnapi lecke előkészületeihez.

– Holnap folytatjuk. Megtanulod felismerni a galach különböző dialektusainak eredetét.

Senki más, még Teg vagy Patrin sem válaszolt a büntetésekkel kapcsolatos kérdéseire. Az őrök nem akartak beszélni arról, hogy mi történt velük. Néhányan kurtán reagáltak a kérdezősködéseire, de attól kezdve senki sem játszott vele. A megbüntetettek között nem volt helye a megbocsátásnak, ez nyilvánvaló volt.

Átkozott Schwangyu! Átkozott Schwangyu!

Ekkor kezdődött mélyről fakadó gyűlölete a Tisztelendő Anya és az összes vén boszorkány iránt. Vajon az új is olyan lesz, mint a régiek?

Átkozott Schwangyu!

Amikor megkérdezte tőle, hogy miért büntette meg az őröket, a vénasszony hallgatott egy kicsit, mielőtt válaszolt volna.

– Gammu veszélyes hely számodra. Vannak, akik ártani akarnak neked.

Duncan nem kérdezte meg, miért. Ez is azok közé a témák közé tartozott, amikre nem kapott választ. Még Tegtől sem, bár a férfi puszta jelenléte nyomatékosította a veszély komolyságát.

Márpedig Miles Teg Mentát volt, aki biztosan sok választ tudott. Gyakran látta felcsillanni az öregember szemét, amikor a gondolatai elkalandoztak. De nem léteztek Mentát-válaszok az olyan kérdésekre, hogy „Miért vagyunk a Gammun?”, „Ki ellen védekeztek?”, „Ki akar ártani nekem?”, vagy „Kik a szüleim?”

Az ilyen kérdésekre hallgatás volt a válasz, csak nagy néha kapott egy elmorgott „Erre nem válaszolhatok neked” feleletet.

A könyvtár is haszontalannak bizonyult. Erre nyolcévesen jött rá, fő instruktora, egy Luran Geasa nevű, bukott Tisztelendő Anya révén – nem volt olyan vénséges, mint Schwangyu, de így is már legalább százesztendős elmúlt.

Kierőszakolta, hogy a könyvtár információkat adjon ki neki a Gammuról/Giedi Prime-ról, a Harkonnenekről és bukásukról, és a különböző konfliktusokról, amelyekben Teg érintett volt. Egyik csata sem bizonyult túlságosan véresnek; néhány írás megemlítette Teg „kiváló diplomáciai érzékét”. De ahogy egyik dátum vezette a következőhöz, Duncan tudomást szerzett az Istencsászárról és a népe megszelídítéséről. Ez a korszak hetekre lekötötte a fiú figyelmét. Talált egy régi térképet, amelyet kivetített a fókuszfalra. A kommentátor feliratai elárulták, hogy az erődjük egy halszólító parancsnoki központ volt a Szétszóródás idején.

Halszólítók!

Azt kívánta, bárcsak abban a korszakban élhetett volna, az Istencsászárt bálványozó női hadsereg egyik ritka, férfi tanácsadójaként!

Ó, bár akkor élhettem volna a Rakison!

Teg meglepően nyíltnak bizonyult az Istencsászárral kapcsolatban, akit mindig „Zsarnoknak” nevezett. Megnyílt egy ajtó előtte, és a könyvtár elárasztotta a Rakisról szóló információkkal.

– Eljuthatok valaha a Rakisra? – kérdezte Geasától.

– Arra készítenek fel, hogy ott élj.

A válasz egészen fellelkesítette. Minden, amit arról a távoli bolygóról tanítottak neki, hirtelen új értelmet nyert.

– Miért fogok ott élni?

– Erre nem válaszolhatok neked.

Újult lelkesedéssel bújta tovább a titokzatos bolygó, és Shai-hulud, a Megosztott Isten nyomorúságos Egyházának történelmét. Férgek! Az Istencsászár férgekké vált! Az ötlet csodálattal töltötte el Duncant. Talán mégis volt valami, amit érdemes isteníteni. A gondolat megmozdított benne valamit. Mi vitt rá valakit, hogy elfogadja ezt a szörnyű metamorfózist?

Tudta, hogy az őrök és az erőd többi lakója mit gondolt a Rakisról és az ottani papság magváról. Megvető megjegyzéseik és nevetésük mindent elárult. Teg azt mondta: „Valószínűleg sosem tudjuk meg a teljes igazságot, de annyit mondhatok, kölyök, hogy az nem egy katonának való vallás.”

Schwangyu így intette: „Tanulj a Zsarnokról, de ne higgy a vallásában! Az méltatlan és alantas.”

Minden szabad pillanatában a könyvtár kínálatát falta: a Megosztott Isten Szent Könyvét, a Gárdabibliát, az Oráni Katolikus Bibliát, még az Apokrifonokat is. Olvasott a rég megszűnt Hithivatalról, és a „Gyöngyről, Ami a Megértés Fia”.

A férgek puszta koncepciója lenyűgözte. Azok a méretek! Egy nagyobb fajta hosszában átérné az erődöt! A Zsarnok előtti időkben voltak emberek, akik meglovagolták a férgeket, de a rakisi papság ezt most már tiltotta.

Lebilincselték a régészeti beszámolók arról, hogyan fedezték fel a Zsarnok primitív nemszobáját a Rakison, egy Dar-es-Balat nevű helyen. Hadi Benotto archeológus jelentésén az állt, „a rakisi papság parancsára tiltott”. A Bene Gesserit-archívumból származó akta száma jó hosszú volt, és amit Benotto felfedett, az még lenyűgözőbb.

– Az Istencsászár tudatának magja ott van minden féregben? – kérdezte Geasát.

– Így mondják. Még ha igaz is, nincsen tudatánál, nem éber. A Zsarnok maga mondta, hogy végtelen álomba fog merülni.

Minden lecke alkalmat nyújtott egy különleges előadásra, és a Bene Gesserit rend vallásértelmezésének megismerésére, amíg végül bele nem futott a „Siona kilenc lánya” és „Idaho ezer fia” kifejezésekbe.

– Az én nevem is Duncan Idaho. Mit jelent ez?

Geasa mindig úgy mozgott, mint aki saját kudarca árnyékában áll, hosszúkás fejét előrehajtotta, vizenyős szemét a földre szegezte. A konfrontációra alkonyatkor került sor a gyakorlószint előtti hosszú folyosón. A nő elsápadt a kérdéstől.

Amikor nem válaszolt, a fiú tovább erősködött.

– Duncan Idahótól származom?

– Schwangyut kell megkérdezned. – Geasa úgy beszélt, mintha fájdalmat okoztak volna neki a szavak.

Ismerős reakció volt ez, ami bosszantotta Duncant. Arra utalt, hogy mondanak neki valamit, amivel befogják a száját, de kevés hasznos információval lesz gazdagabb. Schwangyu azonban nyíltabbnak bizonyult, mint amire számított.

– Duncan Idaho igazi vérét hordozod.

– Kik a szüleim?

– Rég halottak.

– Hogyan haltak meg?

– Nem tudom. Árvaként kerültél hozzánk.

– Akkor miért akarnak ártani nekem?

– Félnek attól, amire képes lehetsz.

– Mire lehetek képes?

– Tanuld meg a leckéidet! Idővel minden világos lesz.

Fogd be és tanulj! Újabb ismerős válasz.

Szót fogadott, mert már megtanulta felismerni, mikor záródnak be előtte az ajtók. De fürkész kíváncsisága most már ráakadt más beszámolókra is az Éhínségről és a Szétszóródásról, a nemszobákról és nemhajókról, amelyeket még a legerősebb jövőbe látó képességgel bíró elmék sem tudtak észlelni és nyomon követni. Ekkor találkozott azzal a ténnyel, hogy az annak idején a Zsarnok Istencsászár szolgálatában álló Duncan Idaho és Siona leszármazottai szintén láthatatlanok maradtak a próféták és a jövőbe látók számára. Még a Liga legjobb navigátorai, legmélyebb fűszertranszukba merülve sem tudták észlelni őket. Siona a beszámolók szerint egyenes ági Atreides-leszármazott volt, Duncan Idaho pedig egy ghola.

Ghola?

Kutakodott egy kicsit a könyvtárban ez után a különös szó után. Ghola. Csak egy rövid és tömör definíciót talált: „Ghola: tleilaxi axolotltartályban, egy holttest sejtjeiből növesztett ember.”

Axolotltartályok? „Tleilaxi szerkezet élő ember reprodukálásához egy holttest sejtjeiből.”

Mi az a ghola? „Ártatlan test, eredeti emlékeitől megfosztva. Lásd még: axolotltartályok.”

Duncan megtanult odafigyelni a csendre, az erőd által felfedett dolgok üres foltjaira. A felismerés elemi erővel tört rá. Tudta! Csak tízéves volt, de máris tudta!

Ghola vagyok.

Késő délután volt a könyvtárban, az ezoterikus gépezetek kifakultak az érzékeléséből, ő pedig csak ült a közepén, és magához ölelte a tudást.

Ghola vagyok!

Nem emlékezett az axolotltartályokra, amelyekben sejtjei csecsemővé értek. Első emléke az volt, ahogy Geasa felveszi a bölcsőjéből, éber tekintettel vizsgálta, aztán lassan óvatos hunyorgássá szűkült a szeme.

Mintha az erőd lakói és könyvtára által vonakodva rendelkezésére bocsátott információk végre formába öntöttek volna egy központi alakot: őt magát.

– Mesélj a Bene Tleilaxról! – utasította a könyvtár szkennerét.

– Egy magát arctáncoltatókra és mesterekre osztó népesség. Az arctáncoltatók öszvérek, sterilek és engedelmeskednek a gazdáiknak.

Miért tették ezt velem?

A könyvtár termináljai hirtelen idegennek és veszélyesnek tűntek. Már nem attól félt, hogy a kérdéseivel falakba ütközik, hanem attól, hogy válaszokat kap.

Miért vagyok olyan fontos Schwangyunak és a többieknek?

Úgy érezte, rosszat tettek vele, még Miles Teg és Patrin is. Miért volt helyes egy ember sejtjeiből gholát gyártani?

Hosszas tétovázás után tette fel a következő kérdését.

– Emlékezhet egy ghola arra, hogy ki volt?

– Lehetséges.

– Hogyan?

– A ghola pszichológiai identitása meghatároz bizonyos reakciókat, amelyeket trauma segítségével fel lehet idézni.

Ez nem volt válasz!

– De hogyan?

Ekkor jelent meg Schwangyu, aki bejelentés nélkül érkezett a könyvtárba. Tehát volt valami a kérdésben, ami riasztotta a vénasszonyt.

– Idővel mindent tisztán fogsz látni – mondta a fiúnak.

Milyen lekezelően beszélt vele! Érezte az igazságtalanságot, az őszinteség hiányát. Érzett valamit magában, ami azt súgta neki, hogy több emberi bölcsességet hordoz szunnyadó énjében, mint azok, akik felsőbbrendűnek tartották magukat. Schwangyu iránti gyűlölete új erőre kapott. Ő volt a megtestesítője mindannak, ami gyötörte, és ami frusztrálta a kérdéseit.

Most azonban új erőre kapott a képzelete. Visszaszerzi eredeti emlékeit! Érezte ennek az igazságát. Emlékezni fog a szüleire, a családjára, a barátaira… az ellenségeire.

– Az ellenségeim miatt csináltatok engem? – szegezte a kérdést Schwangyunak.

– Már megtanultál hallgatni, gyermek – felelete a vénasszony. – Erre a tudásra támaszkodj.

Ám legyen! Akkor így harcolok ellened, átkozott Schwangyu! Hallgatok és tanulok. Nem mutatom ki, mit érzek valójában.

– Azt hiszem, egy kis sztoikust nevelünk – jegyezte meg a nő.

Milyen lekezelő volt a hangsúlya! Ezt nem hagyhatta! Harcolni fog ellenük a hallgatásával és az éberségével. Akkor kiszaladt a könyvtárból, és elbújt a szobájában.

Az azt követő hónapokban sok minden megerősítette a gyanúját arról, hogy ghola. Még egy gyermek is felismerte, ha valami különleges körülötte. Látott más gyerekeket a falon túl sétálni az úton, egyedül, nevetgélve. A könyvtárban is talált feljegyzéseket gyerekekről. A felnőttek nem álltak ott a többi gyerek fölött, hogy olyan szigorú kiképzésben részesítsék, mint amit rá szabtak ki. A többi gyereknek nem felügyelte egy Schwangyu Tisztelendő Anya az élete minden egyes mozzanatát.

A felfedezése újabb változást idézett elő Duncan életében. Luran Geasát elhívták mellőle, és többet nem is tért vissza.

Nem lett volna szabad hagynia, hogy felfedezzem a gholákat.

Az igazság bonyolultabb volt ennél, ahogy azt Schwangyu el is magyarázta Lucillának az erkélyen az érkezése napján.

– Tudtuk, hogy a pillanat elkerülhetetlen, és tudomást szerez a gholákról, aztán kérdéseket szegez nekünk.

– Ideje volt már, hogy egy Tisztelendő Anya vegye át a hétköznapi nevelését. Geasa talán hiba volt.

– Megkérdőjelezed a döntésemet? – csattant fel Schwangyu.

– Olyan tökéletes a döntésed, hogy sosem lehet megkérdőjelezni? – Lucilla lágy altján a visszakérdezés szinte pofonként csattant.

A vénasszony majdnem egy percig hallgatott, mielőtt válaszolt volna.

– Geasa elbűvölő gyermeknek tartotta a fiút. Sírt, és azt mondta, hiányozni fog neki.

– Nem figyelmeztették erre?

– Geasa nem kapott olyan kiképzést, mint mi.

– Ezért cserélted le Tamalane-ra. Nem ismerem őt, de felteszem, ő is elég öreg.

– Meglehetősen.

– Mi volt a fiú reakciója Geasa távozására?

– Megkérdezte, hova ment. Nem válaszoltunk neki.

– Tamalane hogyan boldogult?

– A harmadik napon a gyermek nagyon higgadtan azt mondta neki: „Gyűlöllek. Ezt kell tennem, ugye?”

– Milyen gyors!

– Most is figyel minket, és azt gondolja: „Gyűlölöm Schwangyut. Ezt az újat is gyűlölnöm kell majd?” De arra is gondol, hogy te nem olyan vagy, mint a többi vén boszorkány. Fiatal vagy. Tudni fogja, hogy ez jelentőséggel bír.

Az emberek akkor élnek a legjobban, ha tudják, hol állnak, tudják, hova tartoznak a dolgok rendjében, és mit érhetnek el. Pusztítsd el ezt a helyet, és elpusztítod az embert.

BENE GESSERIT-TANÍTÁS

Miles Teg nem akarta a gammui megbízatást. Fegyvermesterkedni egy gholagyermek mellett? Még úgy sem, hogy a fiú köré a történelem szőtt sűrű szövetet. Hívatlan betolakodás volt ez Teg jól megérdemelt visszavonultságába.

De egész addig életét katonai Mentátként élte a Bene Gesserit szolgálatában, és felfoghatatlan volt számára az engedetlenség aktusa.

Quis custodiet ipsos custodes?

Ki őrzi az őrzőket? Ki ügyel rá, hogy az őrzők ne kövessenek el bűnöket?

Ezt a kérdést Teg már számtalanszor gondosan végigvette. Ez volt a rend iránti hűségének egyik alapköve. Bármit mondjanak is a Bene Gesseritekről, tiszteletre méltó állandósággal ragaszkodtak a céljaikhoz.

Morális célokhoz, ahogy ő nevezte őket.

A Bene Gesseritek morális céljai teljesen egybevágtak az ő elveivel. Meg sem fordult a fejében a gondolat, hogy ezeket az elveket a rend kondicionálta belé. A racionális elme, különösen a Mentátok racionalitása nem juthatott más következtetésre.

Teg az alapjaiig csupaszította le ezt a hozzáállást: ha csak egyvalaki követi ezeket az elveket, az univerzum máris jobb hellyé vált. Sosem az igazság a kérdés. Az igazsághoz törvényre volt szükség, ami szeszélyes tudott lenni, a végrehajtóinak hozzáállásától és elfogultságától függően. Itt a tisztességről volt szó, ami még alapvetőbb: azoknak, akik fölött ítélkeznek, érezniük kell az ítélet helyességét.

Az olyan kijelentések, mint a „törvény betűjét be kell tartani”, veszélyesek voltak az ő irányelveire nézve. A tisztesség megállapodáson, kiszámítható állandóságon, és mindenekelőtt a hierarchiában felfelé és lefelé irányuló lojalitáson alapult. Az ilyen elvek mentén szerveződő vezetés nem kívánt külső befolyást. Ilyenkor az ember azért teszi a kötelességét, mert úgy volt helyes, és nem azért engedelmeskedik, mert kiszámíthatóan helyes egy döntés, hanem mert abban a pillanatban érvényes volt a helyessége. A jóslás és a jövőbe látás nem játszott benne szerepet.

Teg tisztában volt az Atreidesek megbízható előrelátásával kapcsolatos hírnevével, de a talányos kinyilatkoztatásoknak nem volt helye az ő világában. Készen kapjuk az univerzumot, amelyre a saját elveinket alkalmazzuk úgy, ahogy tudjuk. A hierarchia abszolút parancsainak mindig engedelmeskedni kell. Taraza sosem tekintette abszolútnak az utasításait, de gyakran ott volt annak a sugallata.

– Te vagy a tökéletes személy a feladatra.

Teg hosszú életet élt, sok kiemelkedő pillanattal pályafutása során, és kitüntetésekkel vonult vissza. Tudta, hogy öreg, lassú, és a korral járó minden hiányosság már az elméje peremén leselkedett, ám a hívó szó felserkentette, még akkor is, ha el kellett nyomnia a hangot, mely nemet kívánt mondani.

A megbízatás személyesen Tarazától jött. Az összes rangidős (beleértve a Missionaria Protectivát is) leghatalmasabbika őt szemelte ki. Nem egy egyszerű Tisztelendő Anya volt, hanem a Főtisztelendő Anya.

Taraza a Lernaeuson látogatta meg, amit nyugdíjának helyszínéül választott. Megtiszteltetés volt számára, hogy a nő személyesen jött el hozzá, ezt mindketten tudták. Bejelentés nélkül, csak két akolitusa és egy kis létszámú testőrség kíséretében érkezett, akik közül néhányat arcról felismert. Ő maga képezte ki őket. Az érkezésének ideje is érdekes volt. Kora délelőtt, nem sokkal reggeli után. A nő ismerte Teg életének mintázatát, és tudta, hogy ebben az időszakban a legéberebb. Tehát azt akarta, hogy szellemi ereje teljében legyen.

Patrin, a vén tisztiszolga kísérte Tarazát a keleti szárny kicsi, de elegánsan, csak szilárd bútorokkal berendezett nappalijába. Teg közismerten nem kedvelte a székkutyákat és az egyéb élő bútorokat. Patrin savanyú ábrázattal jelentette be a fekete köntösös Főtisztelendő Anyát. A bashar azonnal felismerte tisztiszolgája arckifejezését: a hosszúkás, ráncoktól szabdalt, sápadt arc talán rendíthetetlen maszknak tűnhetett mások számára, de ő észrevette a szája sarkának elmélyült ráncait és elszánt tekintetét. Taraza tehát mondott valamit útközben, ami felzaklatta a férfit.

Súlyos plázból készült, magas tolóajtók keretezték a szoba kilátását kelet felé egy hosszú, lejtős gyepre, a folyóparti fákig. A nő megállt az ajtón belül, és megcsodálta a kilátást.

Teg kérés nélkül megnyomott egy gombot, amitől elhúzódtak a függönyök, és életre keltek a parázsgömbök. A gesztusa elárulta a Főtisztelendő Anyának, hogy a férfi úgy sejtette, diszkrécióra van szükség. Ezt erősítette Patrinnak kiadott utasítása is:

– Ügyelj rá, hogy ne zavarjanak minket.

– A déli farmmal kapcsolatos parancsai, uram…? – próbálkozott Patrin.

– Intézkedj róla! Firusszal tudjátok, mik az óhajaim.

A tisztiszolga kicsit túl hirtelen zárta be maga mögött az ajtót, ami apró, ám annál beszédesebb jel volt.

Taraza körbesétált a szobában, és megvizsgálta.

– Hárszöld – mondta a nő. – Az egyik kedvenc színem. Anyádnak jó szeme volt.

Teg megenyhült a megjegyzésre. Nagyon kedvelte ezt az épületet és a birtokot. A családja csak három generáció óta élt itt, de már rajta hagyta a kézjegyét. Anyja változtatásaihoz azóta sem nyúltak a legtöbb helyiségben.

– A földet és a helyeket szeretni biztonságos.

– Különösen tetszett a cserzett narancsszín szőnyeg az előtérben, és az ólomüveg legyezőfény a bejárat fölött – folytatta Taraza. – Az biztosan egy antik darab.

– Nem azért jöttél, hogy a dekorációról beszélgessünk.

A nő halkan kuncogott.

Vékony hangja volt, amit a rend kiképzésének hála pusztító hatékonysággal tudott alkalmazni. Nem volt könnyű mellőzni, még akkor sem, amikor ügyelt rá, hogy társalgási stílusban szólaljon meg, mint most is. Teg látta már a nőt a Bene Gesserit Tanácsban. Ott erőteljes és meggyőző volt a kiállása, minden szava éles elmére vallott, amely a döntéseit uralta. A férfi most is fontos döntést érzett a viselkedése mögött lapulni.

Egy zöld, kárpitozott szék felé intett a balján. Taraza ránézett, még egyszer körbehordozta tekintetét a szobában, és elfojtotta a mosolyát.

Egy székkutya sem volt a házban, ebben szinte biztos lehetett. Teg antik ember volt, antikvitásokkal körbevéve. A nő leült és elsimította a köntöse ráncait, amíg a férfi egy hasonló székbe ereszkedett vele szemben.

– Attól tartok, arra kell kérjelek, hogy térj vissza a nyugdíjas életedből, bashar – mondta. – Sajnos a körülmények nem hagytak sok választást számomra.

Teg hosszú karjait a szék karfáján pihentette, egy Mentát higgadt pózában, várakozva. Egész tartása azt üzente: „Töltsd meg az elmémet adatokkal.”

Taraza egy pillanatra megszeppent. A gesztus felért egy előírással. A férfi még mindig tekintélyt parancsoló alak volt, magas, fejét dús, ősz haj koronázta. Négy standard év választotta el a háromszáztól. Igaz, hogy a standard év csak húsz órával volt rövidebb az úgynevezett primitív évnél, de még így is lenyűgöző kornak számított, tele a Bene Gesserit szolgálatában szerzett tapasztalatokkal, amelyek megkövetelték, hogy tisztelje a férfit. Teg egy halványszürke, jelzés nélküli egyenruhát viselt: gondosan szabott nadrág és kabát, nyaknál nyitott fehér inggel, amely ráncos bőrt fedett fel. A derekánál valami aranyszínű csillant: a basharok napsugaras címere, amit visszavonulásakor kapott. Milyen gyakorlatias! Övcsatot csinált a csecsebecséből. Ez megnyugtatta Tarazát. Teg érteni fogja a problémát.

– Kérhetek egy pohár vizet? – kérdezte a nő. – Hosszú és fárasztó utam volt. Az utolsó szakaszt egy saját szállítónkkal tettük meg, amit már ötszáz évvel ezelőtt le kellett volna cserélnünk.

Teg felállt a székből, egy falipanelhez ment, és egy hűtött palack vizet és poharat vett elő mögüle, majd egy alacsony asztalra tette Taraza jobbján.

– Van melanzsom – mondta.

– Nem, köszönöm, Miles. Van saját készletem.

A férfi visszaült a székébe. Már látszottak rajta a merevség jelei, de még mindig meglepően mozgékony volt a korához képest.

Taraza töltött magának egy fél pohár vizet és egy hajtásra megitta. Gondos mozdulattal helyezte vissza a poharat az asztalra. Hogyan kezdjen bele? Teg viselkedése nem tévesztette meg – nem akarta feladni a nyugalmát. Az elemzők előre figyelmeztették erre. A férfi a visszavonulása óta éber érdeklődést mutatott a földművelés iránt. A lernaeusi kiterjedt gazdasága lényegében egy kutatókertészet volt.

A nő felemelte a tekintetét, és leplezetlenül vizsgálta a bashart. A szögletes vállak kiemelték keskeny derekát. Tehát még mindig aktívan edzett. Hosszú arcának éles vonalai erős járomcsontot rajzoltak ki: tipikus Atreides. Teg viszonozta a tekintetét, mint mindig, figyelmet követelve, de nyitottan bármire, amit a Főtisztelendő Anya mondani akart. Keskeny ajka halvány mosolyra görbült, fehér és szabályos fogakat villantva.

Tudja, hogy zavarban vagyok, gondolta. Az ördögbe is! Hisz éppen annyira a rend szolgája, mint én magam!

Teg nem erőltette a kérdezősködést. Modora makulátlan maradt, visszafogott kíváncsiság áradt belőle. Tarazának emlékeztetnie kellett magát, hogy ez gyakori a Mentátok esetében, és nincs értelme mást belelátni.

A férfi hirtelen felállt, és a nő balján álló tálalószekrényhez lépett. Megfordult, karba fonta a kezét a mellkasa előtt, és a bútornak támaszkodva nézett le rá.

Taraza kénytelen volt elfordulni a székében, hogy viszonozza a tekintetét. Az átkozott! Teg nem fogja megkönnyíteni a dolgát. Minden Vizsgáló Tisztelendő Anya megjegyezte, milyen nehéz volt Teget rávenni, hogy ülve maradjon egy társalgás erejéig. Jobban szeretett állni, katonásan merev vállal, a tekintetét lefelé szegezve. Kevés Tisztelendő Anya ért fel több mint kétméteres termetéhez. Az elemzők egyetértettek abban, hogy a férfi így tiltakozhatott (vélhetően öntudatlanul) a rend fölötte gyakorolt hatalma ellen. Ez azonban sehogy máshogy nem mutatkozott meg a viselkedésében. Teg a legmegbízhatóbb katonai parancsnok volt, aki valaha a Nővéreket szolgálta.

Egy multitársadalmi univerzumban, amelynek főbb kötőelemei a címkék egyszerűsége dacára összetett dolgokkal álltak kapcsolatban, a megbízható parancsnokok a testsúlyuk többszörösét érték fűszerben. A vallások és a császári zsarnokságok közös emléke mindig része volt a közmegegyezésnek, de végső soron a gazdasági erők vitték előre a világot, és a katonai érme tételként mindenki számológépén megjelent. Minden tárgyalásban benne volt és benne is lesz, amíg a kereskedelmi rendszerek mozgatórugója a szükség – a különféle tárgyak (mint például a fűszer, vagy az ixi technológiai termékek), a specialisták (mint például a Mentátok vagy a Suk orvosok), és minden egyéb hétköznapi szükséglet iránti igény, amelynek volt piaca: munkaerő, építészek, tervezők, terraformált élet, művészek, egzotikus gyönyörök…

Egyetlen jogi rendszer sem tudott ilyen komplexitást egészbe fogni, és ez a tény nyilvánvalóan megteremtett egy másik szükségszerűséget a tekintéllyel rendelkező döntőbírók iránt. A Tisztelendő Anyák természetüknél fogva ebbe a szerepbe kerültek a gazdasági hálóban, és ezt Miles Teg is jól tudta. Azzal is tisztában volt, hogy újfent alku tárgyává akarták tenni őt. Az, hogy élvezte-e ezt az életet, a tárgyalás során nem volt tényező.

– Nem mintha lenne családod, ami ide kötne – mondta Taraza.

Teg ezt szótlanul elismerte. Igen, a felesége már harmincnyolc éve halott. A gyermekei felnőttek, és egyik lányát leszámítva ki is repültek a családi fészekből. Sok személyes érdekeltsége volt, de családi kötelezettségei már nem akadtak.

A nő emlékeztette a rendnek tett hosszú és hűséges szolgálatára, és felsorolta néhány emlékezetes tettét. Tudta, hogy a dicséretnek vajmi kevés hatása lesz a férfira, de ez alkalmat teremtett neki arra, hogy előhozakodjon azzal, aminek jönnie kellett.

– A családi hasonlatosságod miatt esett rád a választás.

Teg alig észrevehetően félrebillentette a fejét.

– Figyelemre méltó módon hasonlítasz az első Leto Atreidesre, a Zsarnok nagyapjára.

A férfi nem adta jelét, hogy hallotta volna, vagy egyetértene. Ez csak egy adat volt, amit már rég elraktározott bőséges emlékezetében. Tudta, hogy Atreides-génekkel rendelkezik. Látta I. Leto képmását a Káptalanházban. Furcsa érzés volt, mintha tükörbe nézett volna.

– Egy kicsit magasabb vagy – folytatta Taraza.

Teg tovább meredt rá.

– Az ördögbe is, bashar! Nem próbálsz legalább segíteni egy kicsit?

– Ez parancs, Főtisztelendő Anya?

– Nem, nem parancs!

Teg lassan elmosolyodott. Sokat elárult, hogy Taraza érzelmi kitörésre ragadtatta el magát. A nő nem tett volna ilyet olyanok előtt, akiket nem tartott megbízhatónak, és egészen biztosan nem viselkedett volna így valakivel, akit csupán alattvalónak tekintett.

A Főtisztelendő Anya hátradőlt a székében és elmosolyodott.

– Jól van, kiszórakoztad magad – mondta végül. – Patrin figyelmeztetett, nagyon dühös lennél, ha visszahívnálak a szolgálatba. Biztosítalak, hogy kulcsfontosságú vagy a terveinkben.

– Milyen tervekben, Főtisztelendő Anya?

– Egy Duncan Idaho-gholát nevelünk a Gammun. Már majdnem hatéves, és készen áll a katonai tanulmányokra.

Teg szeme enyhén elkerekedett.

– Megterhelő feladat lesz számodra – folytatta a nő –, de szeretném, ha mihamarabb átvennéd a kiképzését és védelmét.

– Az Atreides hercegre hasonlítok. Engem akartok használni, hogy helyreállítsátok az eredeti emlékeit.

– Nyolc-tíz év alatt, igen.

– Olyan sokáig! – csóválta a fejét Teg. – Miért a Gammun?

– Az utasításainknak megfelelően a Bene Tleilax megváltoztatta a prana-bindu örökségét. Olyan reflexekkel fog rendelkezni, mint aki a mi időnkben született. Gammu… az eredeti Duncan Idaho ott született és nevelkedett. A sejtörökségében beállt változások miatt minden mást a lehető legközelebb kell tartanunk az eredeti körülményekhez.

– Miért csináljátok ezt? – kérdezte a bashar, egy Mentát adattudatos hangsúlyával.

– Felfedeztünk egy lánygyermeket a Rakison, aki irányítani tudja a férgeket. Ott hasznát vennénk a gholának.

– Párosítani akarjátok őket?

– Nem a Mentáthoz jöttem. A katonai képességeidre, és az eredeti Letóhoz való hasonlóságodra van szükségünk. Tudod, hogyan kell helyreállítani az emlékeit, ha eljön az idő.

– Szóval tényleg fegyvermesterként hívtok vissza.

– Ezt visszalépésnek tartod a legfőbb bashari tisztségedhez képest?

– Főtisztelendő Anya, te parancsolsz, én engedelmeskedem. De nem fogadom el ezt a posztot, ha nincs teljhatalmam Gammu védművei fölött.

– Ez már el van intézve, Miles.

– Mindig is tudtad, hogyan jár az eszem.

– És mindig is biztos lehettem a hűségedben.

Teg ellökte magát a tálalótól és megállt egy pillanatra.

– Ki tart eligazítást nekem?

– Bellonda az Archívumból, mint mindig. Kapsz tőle egy kódfejtőt, hogy biztonságosan válthassunk üzenetet egymással.

– Adok neked egy névsort. Régi bajtársak, és néhányuk gyermekei. Azt akarom, hogy mind várjanak rám, mire a Gammura érek.

– Szerinted egyikük sem fogja visszautasítani?

A férfi tekintete azt üzente: „Ne légy bolond!”

Taraza kuncogott. Egyvalamit alaposan megtanultunk az eredeti Atreidesektől – hogy hogyan neveljünk olyan embereket, akik a legteljesebb odaadást és hűséget parancsolják.

– Patrin intézi a toborzást – folytatta Teg. – Nem fogja elfogadni a rangot, de egy ezredes szárnysegédjének járó fizetést és kiváltságokat fog kapni.

– Téged természetesen visszaállítunk legfőbb bashari rangba…

– Nem. Ott van Burzmali. Nem gyengítjük meg azzal, hogy régi parancsnokát újra a feje fölé ültetjük.

A nő egy pillanatig méregette.

– Még nem neveztük ki Burzmalit…

– Tisztában vagyok vele. A régi bajtársaim mindenről tájékoztatnak a Nővérek politikájával kapcsolatban. De te és én tudjuk, hogy ez csak idő kérdése. Burzmali a legjobb.

Taraza ezt el tudta fogadni. Nem egyszerűen egy katonai Mentát elemzése volt, hanem Teg meglátása. Újabb gondolata támadt.

– Akkor tehát tudsz a vitánkról a Tanácsban! – vetette a férfi szemére. – És hagytad, hogy…

– Főtisztelendő Anya, ha azt hittem volna, hogy újabb szörnyet neveltek a Rakison, akkor megmondtam volna. Te bízol az én döntésemben, én bízom a tiédben.

– Az ördögbe, Miles! Túl sokáig voltunk távol egymástól. – Taraza felállt. – Már attól nyugodtabbnak érzem magam, hogy tudom, újra te leszel nyeregben.

– Nyeregben, igen. Helyezzetek vissza különleges megbízatású basharnak. Így, ha a hír eljut Burzmalihoz, nem lesznek ostoba kérdések.

Taraza egy köteg riduli papírt húzott elő a köntöse alól, és átnyújtotta Tegnek.

– Én már aláírtam. Töltsd ki a saját szolgálatba helyezésedet. A többi jóváhagyás mind ott van, akárcsak a szállítási igazolások. Személyesen adom át neked ezeket a parancsokat. Nekem engedelmeskedsz, az én basharom vagy! Megértetted?

– Nem így volt ez mindig?

– Most még fontosabb, mint eddig bármikor. Tartsd biztonságban a gholát, és képezd ki jól. A te felelősséged. Én pedig mindenkivel szemben támogatlak.

– Azt hallottam, Schwangyu a parancsnok Gammun.

– Mindenkivel szemben, Miles. Ne bízz Schwangyuban!

– Értem. Velünk vacsorázol? A lányom…

– Bocsáss meg, Miles, de mihamarabb vissza kell térnem. Rögtön üzenek Bellondának.

Teg kikísérte az ajtóhoz, váltott még pár udvarias szót a nő kíséretében lévő régi tanítványaival, és figyelte, ahogy távoznak. Páncélozott autó várta őket a felhajtón, az egyik újabb modell, amit nyilván magukkal hoztak. A látvány nyugtalansággal töltötte el Teget.

Sietős!

Taraza személyesen jött el hozzá. A Főtisztelendő Anya hírnöki szerepben. Tudta, hogy ez mit árul el a férfinak, és amilyen jól ismerte a rend működését, megértette végre, mi történt. A Bene Gesserit Tanácsban mélyebb volt a nézeteltérés, mint azt az informátorai sejteni engedték.

„Az én basharom vagy!”

Végiglapozta az engedélyeket és felhatalmazásokat, amelyeket a nő hátrahagyott neki. Már rajta voltak a pecsétek és aláírások. Ez a fajta bizalom, az eddig felsejlett többi tényezővel együtt csak tovább növelte nyugtalanságát.

„Ne bízz Schwangyuban!”

A zsebébe gyűrte a papírokat, és Patrin keresésére indult. Tájékoztatnia kell, és lecsillapítani. Át kell beszélniük, kit hívjanak be erre a feladatra. Fejben már elkezdte számba venni a neveket. Veszélyes feladat áll előttük. A legjobb emberekre van szüksége. Az ördögbe is! A birtokkal kapcsolatos minden dolgot át kell adnia Firusnak és Dimelának. Az a sok apró részlet! Érezte, ahogy megnövekedik a pulzusa, miközben átszelte a házat.

Megállította a birtok egyik őrét, aki egykor alatta szolgált a seregben.

– Martin, mondjátok le minden elfoglaltságomat mára. Keresd meg a lányomat, és üzend meg, hogy a dolgozószobámban várom!

A hír gyorsan terjedt a házban, és onnan kiindulva az egész birtokon. A szolgálók és a család, tudván, hogy maga a Főtisztelendő Anya beszélgetett vele, automatikusan elszigetelték, hogy semmi se terelje el a figyelmét. Legidősebb lánya, Dimela a szavába vágott, amikor megpróbálta felsorolni a szükséges intézkedéseket a kísérleti növénytermesztési projektjeivel kapcsolatban.

– Apám, nem vagyok már gyerek!

A dolgozószobája melletti kis üvegházban voltak. Az ebédjének maradéka egy ültetőpadon hevert. Patrin jegyzetfüzete a falnak támasztva állt a tálca mellett.

Teg szúrós tekintetet meresztett a lányára. Dimela sok mindenben hasonlított rá, kivéve a magasságát. Vonásai túl élesek voltak, hogy igazán szépnek lehessen mondani, de jól házasodott. Három gyermeke született.

– Hol van Firus? – kérdezte.

– A déli farm újraültetését felügyeli.

– Ah, igen. Patrin említette.

Teg elmosolyodott. Mindig elégedettséggel töltötte el, hogy Dimela visszautasította a Nővérek ajánlatát, és inkább a lernaeusi Firushoz ment hozzá, és apja közelében maradt.

– Csak annyit tudok, hogy újra szolgálatba hívnak – mondta a lánya. – Veszélyes megbízatás?

– Pont úgy beszélsz, mint az anyád.

– Szóval veszélyes! Az ördögbe is, nem tettél már értük eleget?

– Ezek szerint nem.

A nő elfordult, éppen amikor Patrin érkezett az üvegház túlsó vége felől.

– Minél öregebb lesz, annál inkább hasonlít egy Tisztelendő Anyára! – dünnyögte Dimela a vén tisztiszolgának.

Mi másra számított? – tűnődött Teg. Egy Tisztelendő Anya fia volt, az apja pedig egy kisebb funkcionárius a Kereskedő Házak Általános Fejlesztő Társaságában, és egy olyan háztartásban nőtt fel, ami a Nővérek ütemére táncolt. Már fiatalon tisztában volt vele, hogy az apja hűsége a KHAFT bolygóközi kereskedőhálózatához rögtön elpárolgott, amint az anyja tiltakozott ellene.

Ez a ház haláláig az anyjáé volt, aki alig egy évvel apja után halt meg. A berendezés elemei még mindig magukon viselték a kézjegyét.

Patrin megállt előtte.

– A füzetemért jöttem. Hozzáadtál még neveket a listához?

– Néhányat. Láss neki rögtön!

– Igen, uram! – a tisztiszolga fürgén hátraarcot csinált, és kivonult, amerről jött, a jegyzetfüzetet a combjához csapkodva.

Ő is érzi, gondolta Teg.

Újra körülnézett. Ez a ház még mindig az anyjáé volt. Pedig mennyi ideje lakott már benne. Felnevelte itt a saját gyermekeit, és mégsem az övé. Persze az üvegházat ő építette, de a dolgozószobája azelőtt az anyja magánlakosztálya volt.

Janet Roxborough, a lernaeusi Roxborough családból. A bútorok, a dekoráció – mind az övé. Taraza is látta ezt. A feleségével megváltoztattak pár dolgot a felszínen, de a lényeg Janet Roxborough-é maradt. Kétségtelenül volt halszólító a felmenői közt. Micsoda szerzemény lehetett a Bene Gesseritnek! Csak az volt különös, hogy feleségül ment Loschy Teghez, és itt élte le az életét. Felfoghatatlan lépés, amíg az ember fel nem idézi, hogy működtek a Nővérek nemzedékeken átívelő szaporítási tervei.

Megint megcsinálták! – gondolta. A partvonalon várakoztam ennyi éven át, csak e miatt a pillanat miatt.

Hát ennyi évezred múltán sem jelentett be szabadalmat a vallás a teremtésre?

A TLEILAXI KÉRDÉS
A MUAD-DIB BESZÉDEI CÍMŰ KÖTETBŐL

Tleilax levegője kristályszerűnek hatott, olyan mozdulatlanságba dermedt, ami részben a reggeli hűvösségből, részben a rettegő meglapulás érzéséből fakadt, mintha az élet leselkedett volna odakint, Bandalong városában – lesben és éhesen, mozdulatlanul, amíg nem észlelte az ő személyes jelét. A Mahai, Tylwyth Waff, a Mesterek Mestere ezt az órát élvezte a legjobban az egész napból. Most az övé volt a város, ahogy kinézett az ablakon. Bandalong csak az ő parancsára kel életre. Ezt mondogatta magának. A kintről érződő félelem az ő fogásának hatása volt, amellyel kézben tartott minden valóságot, amely az életnek eme keltetőjéből származhatott: a tleilaxi civilizációt, ami innen eredt, és messzire kiterjesztette hatalmát.