Tracy Wolff kiadónk gondozásában korábban megjelent kötetei (Sóvárgás-sorozat):

Sóvárgás

Vonzódás

Vívódás

Hadakozás

Kísértés

Uralkodás

Mindenkinek, aki szembenézett a legrosszabb rémálmával,
és megerősödve került ki a találkozásból.

Ez a könyv nektek szól.

Az Édes rémálom egy gyors tempójú, paranormális romantikus regény horrorisztikus elemekkel, amely egy paranormális képességekkel bíró, vadóc fiataloknak szánt bentlakásos iskolában játszódik. Mint ilyen, a történet olyan elemeket tartalmaz, amelyek nem biztos, hogy minden olvasó számára komfortosak. Nyílt erőszakábrázolás, vér, halál, hányás, tűz és égés, fulladás, méreg és mérgezés, zaklatás, hallucinációk, káromkodás, a gyakori fóbiákhoz kapcsolódó szörnytámadások és természeti katasztrófák jelennek meg a történetben. A családtagok halála is szóba kerül. Kérem azokat az olvasókat, akik érzékenyek lehetnek ezekre az elemekre, készüljenek fel ezen témák felbukkanására.

PROLÓGUS

RÉMÁLOMBÓL
RÉMÁLOMBA

– Jude –

Ismerem a legrosszabb rémálmodat. Nem, nem azt. A másikat.

Amiről nem szoktál fecsegni a bulikon.

Amiről nem sutyorogsz a legjobb barátnődnek késő este.

Amit még magad elől is eltagadsz, amíg hajnali három óra nem lesz, nem égnek körülötted fények, és túlságosan megbénultál a félelemtől ahhoz, hogy kinyújtsd a karod, és felkapcsold az éjjeli lámpát. Így hát ott fekszel, a szíved hevesen ver, a véred lüktet, füledet az ablak csukódására, az ajtó nyikorgására, a lépcsőfokok reccsenéseire hegyezed.

A szörnyeteg az ágy alatt.

A szörnyeteg a fejedben.

Ne szégyelld magad miatta! Mindenkinek van egy – még nekem is.

Az enyém mindig ugyanúgy kezdődik.

Telihold. Forró, ragacsos levegő. A spanyol moha elég alacsonyan lóg, hogy az arcomat is megérintse egy késő esti séta során. A hullámok a partot ostromolják. Egy házikó – egy lány – egy vihar – egy álom, örökre elérhetetlen.

Tudom, hogy ez nem hangzik túl ijesztően, de a rémség nem a körülményekben rejlik. Hanem a vérben és az árulásban.

Szóval aludj el, ha mersz! De ne mondd, hogy nem figyelmeztettelek! Mert az egyetlen dolog, amit megígérhetek, hogy az én rémálmaim rosszabbak, mint a tieid.

ELSŐ FEJEZET

NINCS OLYAN,
HOGY GYORS
MENEKVÉS

– Clementine –

Az összes büntetés közül, amit ez az ifjú bűnözőknek és balfékeknek fenntartott iskola kiszabhat az emberre, el sem hiszem, hogy pont ez ragadt rajtam. Épp a múlt héten történt, hogy az egyik új vámpír majdnem lecsapolt egy boszorkányt, és csak mosogatást kapott büntetésként.

Ironikus? Abszolút.

Igazságos? Közel sem.

De itt, a Calder Akadémián az igazságosság eléggé ködös fogalom, csakúgy, mint a biztonság és a józan ítélőképesség. Ezért van az, hogy anyám – aki ennek a nem túl rendkívüli intézménynek a nem túl rendkívüli igazgatója – úgy gondolja, hogy engem a krikklerszolgálatra kijelölni adminisztratív szempontból teljesen észszerű dolog.

Spoilerriadó: nem az. Viszont abszolút nyomorult feladat. Arról nem is beszélve, hogy pokolian veszélyes.

Mindezek ellenére, majdnem háromévnyi rémálom megtanított néhány trükkre – köztük arra, hogy halkan és lassan lépkedjek, és hogy egy extranagy zacskó száraz tápot cipeljek magammal.

A nagy, árnyékos ketrec gyors átvizsgálása azt mutatja, hogy a kaja ismét megtette hatását. A kis szörnyek figyelmét valóban lefoglalja a habzsolás – legalábbis egyelőre.

Ezzel a gondolattal a fejemben teszek egy apró, gondosan kiszámított lépést hátra, az ajtó felé. Amikor egyik szörnyecske sem mozdítja még a szőrös szemöldökét sem, nemhogy felnézne a hosszú, táppal teli vályúból, teszek még egy lépést. És még egyet. A régi, fából készült ajtó, amely elválaszt az alagsori folyosótól, már majdnem karnyújtásnyira van. Még néhány lépés, és talán tényleg kijutok innen vérveszteség nélkül.

A remény, akárcsak a butaság, örökké él.

Egy izzadságcsepp csordul végig a gerincemen, ahogy újabb óvatos lépést teszek hátrafelé. Aztán visszatartom a lélegzetemet, miközben a hátam mögé nyúlok a régimódi reteszért, amely a krikklereket – és engem – ebbe a hűvös, sötét karámba rekeszt.

De abban a pillanatban, amikor kezem a zárhoz ér, éktelen mennydörgés dübörög végig az égen.

A francba, a francba, a francba.

Fejek százai emelkednek fel egyszerre – és mindegyik egyenesen felém fordul. A szemek összeszűkülnek. Fogak villannak.

Morgás visszhangzik a durva kőfalakról.

És egyik pillanatról a másikra nyakig vagyok a pácban.

Karmok csikordulnak a padlón, ahogy egyszerre rohannak felém mind.

A francba azzal, hogy lassan járj, tovább érsz! Megpördülök, és az ajtó felé vetem magam, amikor az első hullám elér.

A karmok végigfutnak a vádlimon, ahogy az ajtó felé tapogatózom. Lerázom az első néhányat, aztán levegő után kapok, amikor fogak tépnek a combomba és a csípőmbe. Egyik kezemmel lefelé nyúlok, és letépek magamról még néhányat a kis rohadékok közül.

De egy vállalkozó kedvű krikklernek sikerül megkapaszkodnia, miközben felmászik a hátamon. Hosszú, hegyes fogai a vállamba mélyednek, miközben hosszabb, még hegyesebb karmai egyenesen behatolnak a jobb bicepszembe, ahogy próbál megkapaszkodni. Halkan felsikoltok, amikor friss vér – az én vérem – csöppen a megkopott, de imádott Adidas Gazellám orrára, de nem vesződöm azzal, hogy másodszor is megpróbáljam lehúzni magamról a szörnyet. A szabadság itt van. Csak ki kell nyújtanom a kezem és megragadni… és közben elkerülni, hogy újra lecsapjanak rám. Megpróbálom elfordítani a vasreteszt. A kar ősrégi, és szeret beragadni – de már eleget csináltam ezt ahhoz, hogy ismerjem az összes trükköt. A bal oldalát benyomom, a jobbat felemelem, és olyan erősen húzom, ahogy csak tudom. A retesz megadja magát, amikor egy másik nyavalyás – vagy talán ugyanaz, mint az előbbi, ki tudja már megmondani – keményen ráharap a bokámra. Hogy lerázzam magamról, egyenesen hátrarúgok, amilyen erősen csak tudok, és vadul rázom a lábam, miközben az ajtót is rángatom, szintén olyan erősen, ahogy csak tudom. Nehéz, és a vállam lüktet, de nem veszek tudomást a fájdalomról, amikor az ajtó végre megmozdul. Letépem a vállamról az utolsó kis dögöt, és kiugrom a csípőmnél alig szélesebb nyíláson, majd becsapom magam mögött az ajtót.

Hogy megbizonyosodjak róla, semmi sem követ kifelé – a krikklerek alattomos jószágok –, olyan erősen nekivágom a hátam az öreg fának, amilyen erősen csak tudom. Ebben a pillanatban a legjobb barátom, Luis lép be az alagsori folyosó halvány fényébe.

– Keresel valamit? – Felemeli az elsősegélydobozomat, aztán megtorpan, amikor végre rendesen meg tud nézni magának. – A fenébe, Clementine. Mondta már neked valaki, hogy te aztán tudod, hogyan kell nagy belépőt produkálni?

– Úgy érted, kilépőt? – szuszogom, és rá sem hederítek rémült arckifejezésére. – A közelgő vihar ma a szokásosnál is jobban felizgatta a rohadékokat.

– Felizgatta őket? Te ezt így nevezed? – vág vissza, de alig hallani a hangos, állatias bőgés miatt, ami az ajtó mögül jön. – Mi ez az istenverte zaj?

– Nem tudom. – Körülnézek, de nem látok semmit. Persze nem csoda, hiszen az egész folyosót egyetlenegy darab árva, csupasz villanykörte világítja meg, ami a mennyezetről lóg, szóval nincsenek valami fantasztikus fényviszonyok. Akárcsak az iskola többi részének, a sötétség az alagsornak is határozottan a barátja.

De a sírás határozottan egyre hangosabb… és most már tudom, hogy a karám belsejéből jön.

– Ó, a francba! – Ahogy becsúsztatom az utolsó zárnyelvet is a helyére, meglátom, hogy egy kis krikkler mancsa beszorult az ajtó és a keret közé.

Luis követi a tekintetemet.

– Bassza meg, ne! Clementine, eszedbe se jusson!

Tudom, hogy igaza van, de…

– Nem hagyhatom csak úgy itt szegény jószágot.

– Az a „szegény jószág” épp most próbálta kitépni a beleidet! – vág vissza.

– Tudom! Hidd el, tudom! – Tekintve, hogy jelenleg a testem hány pontja lüktet, lehetetlen lenne elfelejtenem.

Olyan erősen forgatja ezüstös farkasszemét, hogy kicsit meglepődöm, hogy a pupillája nem tűnik el teljesen a koponyájában.

Mostanra az üvöltés tompa kis jajgatássá változott, és nem hagyhatom csak így ennyiben a dolgot, szörnyeteg ide vagy oda.

– Ki kell nyitnom az ajtót, Luis.

– A fenébe, Clementine! – De miközben ezt mondja, már mozdul mögöttem, hogy fedezzen. – Azt akarom, hogy bekerüljön a jegyzőkönyvbe, hogy elleneztem ezt a döntést.

– A jegyzőkönyvben így fog szerepelni – mondom neki, miközben veszek egy mély lélegzetet, és vonakodva felpattintom a zárat, amit az imént zártam be. – Nesze semmi, fogd meg jól.

MÁSODIK FEJEZET

VÁLLT
VÁLLNAK VETVE

– Tartsd a kezed az ajtón! – sürget Luis, miközben a vállam fölé hajol, hogy mikromenedzseljen, mint az életem oly sok más területén.

– Azt tervezem – válaszolom, miközben egyik kezemmel megragadom a kilincset, a másikkal pedig közvetlenül fölötte megtámaszkodok, hogy be tudjam nyomni az ajtót, amint a kis dög mancsa kicsúszik a résből.

Meghúzom, remélem, éppen elég erősen, és abban a pillanatban, ahogy a mancs visszacsúszik a nyíláson, teljes súlyommal az ajtónak vetem magam, és újra becsapom, amilyen erősen csak tudom. Valami csoda folytán nem okozok újabb katasztrófát.

A ketrecből felháborodott üvöltések kórusa hallatszik, de egy sem szökik ki.

Biztonságban vagyok… legalábbis a következő alkalomig.

Most, hogy az utolsó adrenalinlöket is elhagyta a testemet, kimerülten nekivetem hátamat az ajtónak, lecsúszom, amíg a fenekem a padlóra nem ér, majd fellélegzem. Csak lihegek.

Luis mellém süllyed, és a pár méterrel arrébb ledobott elsősegélydoboz felé biccent. Mindennap lehozza nekem, amikor krikkleres szolgálatot teljesítek – és sajnos ritkán van olyan, hogy ne lenne rá szükségem.

– Talán el kéne kezdenünk összefoltozni téged. Pár perc múlva becsengetnek.

Felnyögök.

– Azt hittem, egyre gyorsabb vagyok ebben.

– Van a gyorsabb és van a kellően gyors – mondja bánatos mosollyal. – Nem kellene azon fáradoznod, hogy a kis szörnyek minden egyes tálkája tökéletesen jéghideg vízzel legyen tele. Szoba-hőmérsékletű is elég lenne nekik.

– Szeptember van. Texasban. A hideg víz elengedhetetlen.

– És mi a hála a gondoskodásodért? – Fekete haja a bal szemébe hull, ahogy a pólóm foszlott ujját nézi… és az alatta lévő mély karmolásokat.

Rajtam a sor, hogy a szemem forgassam, miközben az elsősegélydobozért nyúlok.

– Az igazgatóasszony leszáll rólam?

– Biztos vagyok benne, hogy anyád megértené, ha szoba-hőmérsékletű vizet adnál nekik, ha ezzel megkíméled magad a komoly vérveszteségtől. Elvégre ő ragaszkodik ahhoz, hogy elszállásolja ezeket az átkozottakat. – Szemrevételezi a nagy sebtapaszt, amit a készletből vettem elő, miközben beszélgetünk. – Segítsek?

– Talán – válaszolom vonakodva. – Csak a hátamon lévővel foglalkozz, oké? És azt hiszem, a krikklerszolgálat lényege, hogy büntessenek vele, szóval nem vagyok benne biztos, hogy anyám fontossági listájának élén az én érzéseim vannak.

Egy horkantással ad hangot egyetértésének, miközben lehúzza a piros egyeningem gallérját, éppen csak annyira, hogy rátapaszthassa a kötést a megkarmolt és még mindig vérző vállamra.

– Nem mintha te valami aljas cselekedet vagy bűnös viselkedés miatt kerültél volna ebbe az iskolába, mint mi, többiek.

– És mégis itt vagyok. A Calder-diákok dicsőséges életét élem…

– Igen, de Calder vagy sem, meg kell szabadulnod a krikkler-szolgálattól, különben nem hiszem, hogy élve elevickélsz az érettségiig.

– Ó, az érettségit tuti megcsinálom – mondom neki, miközben felrakok még néhány tapaszt –, ha másért nem, hát azért, hogy végre-valahára leléphessek erről a szigetről.

Elsőéves korom óta számolom a napokat. Most, hogy végre végzős vagyok, nem hagyom, hogy bármi is az utamba álljon, hogy kijussak ebből a pokolból, és elkezdjek egy olyan életet valahol, ahol nem kell minden nap minden másodpercében a hátam – és minden más porcikám – épségéért aggódnom.

– Még egy év – mondja Luis, miközben az elsősegélydobozért nyújtja a kezét. – Aztán mindketten lelépünk innen.

– Pontosabban kétszázhatvanegy nap. – Visszatolom a kötszeres tasakot az elsősegélydobozba, és átadom neki. Aztán talpra kecmergek, és közben igyekszem ügyet sem vetni arra, hogy hány ponton sajog a testem.

Ahogy elindulunk a nyomasztóan nyirkos előcsarnokon át, a villanykörte imbolyogni és sisteregni kezd a teljesen mozdulatlan folyosón.

– Mi a fene ez? – kérdezi Luis.

– Határozott jele annak, hogy ideje indulnunk – válaszolom, mert a Calder Akadémia alagsorában/börtönében elidőzni sosem jó ötlet. De mielőtt néhány lépésnél többet tehetnénk, az izzó pukkanó hangot ad ki. Másodpercekkel később egy csomó szikra robban ki belőle, majd a folyosó teljes sötétségbe borul.

– Hát, ez aztán egyáltalán nem hátborzongató – mondja Luis halkan, majd megtorpan, és tétován a sötétséget fürkészi.

– Csak nem azt akarod mondani, hogy félsz a sötétben? – Nem tudom megállni, hogy ne cukkoljam, miközben előhúzom a telefonomat a zsebemből.

– Persze, hogy nem. Farkas vagyok, tudod. Van éjjellátó képességem.

– Ettől még nem leszel kevésbé gyáva nyúl – piszkálom tovább.

Végighúzom a hüvelykujjamat a telefonom zseblámpafunkcióján, és egyenesen a folyosóra világítok.

Elvégre nem a krikkler az egyetlen szörnyfaj idelent – ők a legkisebbek és a legkedvesebbek.

Mintegy végszóra, a közvetlenül Luis előtt lévő ajtó hevesen megremeg a zsanérjain.

Nincs szükségünk további motivációra. Mindketten futásnak eredünk, a telefon zseblámpájának fénysugara a lépteimmel együtt pattog. Ahogy hátranézek, hogy megbizonyosodjak róla, semmi sem követ minket, a fénysugár végigpásztáz egy hatalmas árnyéknak látszó valamin a szomszédos folyosón. A fényt az irányába lendítem, de nincs ott semmi.

Összeszorul a gyomrom, mert tudom, hogy láttam valamit. De aztán hangos puffanás hallatszik a bal oldali helyiségből, amit láncok csörgése és egy magas, állatias sikoly követ, amit, úgy tűnik, egyáltalán nem tompít a köztünk lévő vastag faajtó.

Luis gyorsabb tempóra vált, és én is csatlakozom hozzá, miközben még több ajtó mellett haladunk el, mielőtt az előttünk lévő olyan hevesen remegni kezd, hogy attól félek, bármelyik pillanatban lefordulhat a zsanérjairól.

Nem veszek róla tudomást, nyugalmat kényszerítek magamra. Még egy forduló, egy őrült sprint, és máris a lépcsőháznál vagyunk. Mint egy hazafutás.

Úgy tűnik, Luis szerint nem futok elég gyorsan, mert megragadja a kezemet, és magával húz, amikor hangos, dühös sikoly száll utánunk a sarkon túlra.

– Mozgás, Clementine! – kiáltja, és maga elé lök a lépcsőházba.

Felfelé dübörgünk a lépcsőn, és éppen akkor robbanunk be a fenti kétszárnyú ajtón, amikor megszólal a figyelmeztető csengő.

HARMADIK FEJEZET

RAJTA IS ELVERIK
A TÜNDÉRPORT

– „Megvan benned az erő, hogy legyőzd a benned élő szörnyeket” – mondja egy megnyugtató hang a hangosbemondón keresztül. A csengő helyett használt megerősítés betölti a folyosót, amikor Luis és én megállunk, hogy kifújjuk magunkat.

– Nem akarom megsérteni Claudia nénikédet és a mindennapos megerősítéseit – lihegi –, de nem hiszem, hogy a bennünk élő szörnyek miatt kellene leginkább aggódnunk.

– Nem mondod… – értek egyet, miközben küldök egy SMS-t Carter bácsinak, hogy tudassam vele, újra ellenőriznie kéne a szörnyek zárkáinak zárjait.

Carter bácsikám felelős az alagsori menazsériáért. Annak idején a Calder Akadémia szigete szanatóriumként szolgált, ahová gazdag paranormálisok küldték el a családtagjaikat „lábadozni”. De a pletykák szerint az alagsort valójában a bűnöző elmebetegek számára tartották fenn – ami megmagyarázza a hatalmas, nyolcvankilós ajtókat az egyes cellákon. Az emberek számára nem túl kezelhető, de a kialakítás jól jön, ha meg kell akadályozni, hogy bizonyos lények teljes pusztítást végezzenek.

– Emlékeztess, kérlek, hogy anyád miért is tartja jó ötletnek, hogy a létező legelcseszettebb szörnyek közül néhányat itt szállásoljon el – kéri Luis, miközben betűri piros pólóingjét fekete egyennadrágjába.

– Úgy tűnik, az iskolának szüksége van a pénzre, hogy „a diákoknak azt az ellátási színvonalat biztosítsa, amihez hozzászoktak” – idézem.

Egy pillanatra rácsodálkozunk erre az állítólagos színvonalra, mielőtt kénytelenek vagyunk félreugrani, amikor egy meglazult mennyezeti burkolólap a padlóra esik. Miután a szanatórium bezárt, a díszes viktoriánus épületegyüttest minimális változtatásokat eszközölve paranormálisok luxushotelévé alakították, amely egészen addig működött a szigeten, amíg a családom meg nem vette nyolcvan évvel ezelőtt.

Magukat az épületeket abban az időben tervezték, amikor még sikk volt szépet alkotni, akkor is, ha a létesítmény kórházként fog funkcionálni. Annak a letűnt korszaknak az emlékei még mindig kitűnnek az évek kopottsága alól. Mint például a faragott márványlépcsők, amelyek fokait az idők során már lekoptatták az ott lakók léptei, a nagy, boltíves tornyok, az öblös ablakok, vagy a gondosan kidolgozott téglafal, amely az adminisztrációs épület bejáratát díszíti, ahol a legtöbb óránkat tartják. De mindezt a potenciális szépséget beárnyékolja a kórházzöld festék, amelyet az összes falra felkentek, és az álmennyezetek, amelyek minden bizonnyal néhány nagyon klassz bordűrt takarnak el.

Luis kuncogva rázza a fejét, amikor a telefonom megszólal, mert a szobatársam, Eva üzenetet küldött nekem.

Eva: Hol vagy?

Eva: Nem késhetek el a dühkezelésről. Danson egy pöcs.

Eva: Ha még egyszer szarakodik velem, esküszöm, hogy torkon vágom.

Gyorsan válaszolok neki, hogy már úton vagyok.

– Jól vagy? – firtatja Luis, miközben gyorsan lépkedünk, nehogy a folyosói trollok leordítsák a fejünket.

– Hála neked, jól vagyok – válaszolom, és gyorsan megölelem, mielőtt belököm a folyosó közepén lévő lányvécé ajtaját. – Szeretlek, Luis.

A gyengédségem eme jelét egy gúnyos „Még szép!” megjegyzéssel nyugtázza, mielőtt az ajtó becsukódna mögöttem.

– A fenébe, Clementine! Neked etetned kellene a krikklereket, nem pedig téged kellene, hogy megegyenek – mondja Eva, miközben felegyenesedik az egyik régimódi mosdó mellől, amelynek támaszkodik.

Csettintek az ujjaimmal.

– Tudtam, hogy valamit rosszul csinálok.

– Hoztam neked kávét. – Hosszú, fekete, göndör fürtjei ide-oda repkednek, ahogy előrehajol, hogy átadjon nekem egy türkiz-rózsaszín zsinóros hátizsákot.

Öröm áraszt el, ahogy meglátom a két bögrét, amiről tudom, hogy Eva híres café con lechéje van benne, a Puerto Ricó-i családjának receptje, amelybe egy csipetnyi különleges fűszerkeveréket tesznek. Gyakorlatilag legendás a végzősök között. Mohón nyújtom érte a kezem.

– Add ide!

A hátizsák felé biccent.

– Ketyeg az óra. Előbb a ruhacsere, a kávé majd utána.

Felnyögök, de már tépem is le a pólómat, és dobom a szemetesbe. Előhúzom a friss egyeninget, amit hozott nekem, és – egy gyors pillantást vetve a tükörre – ráhúzom a piros kapucnis pulóvert, amit bepakolt.

Bár odakint több mint százszázalékos tiszta páratartalom van, ez még mindig jobb, mintha a nap hátralévő részében úgy járkálnék, mintha épp most hirdettek volna vadászidényt az irhámra. A gyengeség legkisebb jele is előhozza a többi diákból a ragadozót. Annak ellenére, hogy a diákok képességei le vannak fojtva, még mindig van öklük – és foguk –, és szívesen használják is őket.

Harminc másodperccel később már az arcomat mosom, a hajam lófarokba van fogva, és egy nagy korty café con leche pihen a gyomromban.

– Készen állsz? – kérdezi Eva; aggódó barna szeme egy utolsó pillantást vet rám tetőtől talpig.

– Amennyire csak lehet – felelem, és néma köszönetképpen felemelem a kávéscsészét, miközben visszamegyünk a folyosóra.

Gyors pillantást vetek a telefonomra, és átfutom Carter bácsi üzenetét, amiben azt írja, hogy máris megy ellenőrizni az alagsort. Búcsút intek Evának, mielőtt elindulok a folyosón az irodalomórámra.

Egy kisebb falka leopárd-alakváltó lézeng a folyosón, a természettudományos labor ajtaja mellett. Az egyik úgy néz rám, mintha az ebéd utáni desszertje lennék, miközben rám villantja elefántcsontszín agyarát. A mellette álló lány megérzi az izgatottságát, és felém kezd sompolyogni. Elfordítom a tekintetem – a legutolsó dolog, amire most szükségem van, az egy dominanciaharc.

Ekkor látom, hogy egy elsős – azt hiszem, boszorkány – egyenesen rám és az alakváltókra néz. Rossz lépés, kölyök. Azonnal megérzik a csali szagát a vízben, és rá szegezik a tekintetüket. Ha itt túl akarja élni valaki, a közvetlen szemkontaktus általában nem a legjobb ötlet.

Megállok, nem tudom, mit tegyek ezután, amikor a lány hirtelen dobhártyaszaggató sikolyban tör ki, amely végighasít a folyosón. Minden kemény felületről visszaverődik, ahogy eljut a tiltakozó dobhártyámig. Nem boszorkány, hanem banshee – jegyzem meg gondolatban, miközben a leopárdok szétszélednek, és elindulnak órára.

Megmentett ez a sikoly.

Gyorsan a szekrényemhez sétálok. Felkapom a hátizsákomat, és az ajtón át a helyemre csusszanok, körülbelül egy másodperccel azelőtt, hogy elhangzik az utolsó megerősítő szöveg:

– „Erősebb vagyok minden problémánál és kihívásnál, amivel találkozom. Csak hinnem kell magamban.”

Az osztály felnyög, még mielőtt Ms. Aguilar hangja felcsendülne.

– És itt is a becsengetés! Ma egy kicsit mélyebbre ásunk! – Hangja sokkal vidámabban csilingel, mint amit a megerősítő szöveges csengő vagy ez az iskola indokolna.

Persze, Ms. Aguilarban minden túl fényes és csillogó a Calder Akadémiához. Neonsárga hajától és világoskék szemétől kezdve az őrülten szirupos mosolyáig és ijesztően vidám hozzáállásáig minden azt ordítja, hogy ez a tündér nem ide való. És ha ez még nem lenne elég, az utolsó sorban helyet foglaló seggfej tündérek kuncogása arra figyelmeztet, hogy hamarosan gondoskodni fognak róla, hogy ő és mindenki más is tudja ezt ebben az osztályteremben.

– Bassza meg, tanci, túl sok tündérport szippantott fel ebéd közben? – rikkantja Jean-Luc, miközben szándékosan kócos, szőke haját kisöpri a szeméből.

– És nekünk nem is hozott. – A barátja és csatlósa, Jean-Claude gúnyosan fintorog. Ahogy nevet, zöld szemében a sötét mágia tündéreire jellemző természetellenes elektromosság izzik. – Hát nem tudja, hogy osztozni nemes gesztus?

Az a tény, hogy ők ketten – valamint az éretlenség és gonoszság kis csapatának másik két tagja, Jean-Paul és Jean-Jacques – kuncogni kezdenek, mindenki számára világossá teszi a teremben, hogy valamit terveznek.

Így is van. Amint a tanárnő hátat fordít, hogy írjon a táblára, Jean-Jacques egy maréknyi Skittlest hajít feléje. Esküszöm, ezek a fickók ha akarnák, sem tudnának idegesítőbbek lenni.

Ms. Aguilar megmerevedik, amikor a lövedékek eltalálják. De ahelyett, hogy megdorgálná az ellenszenves tündéreket, nem vesz róluk tudomást, és tovább ír a táblára.

A csendje csak felbátorítja őket, és újabb adag cukorkával dobálják meg – de ezúttal előbb megszopogatják őket, így amikor a fehér blúzához érnek, szivárványszínű ragacscsíkot hagynak maguk után. És akkor még nem is számoltam azokat, amelyek a tüskés hajába akadtak.

Amikor a nő továbbra is a táblával szemben marad, és biztos vagyok benne, hogy ezzel próbálja elrejteni a könnyeit, Jean-Luc a terem elejébe libben – a tündérfélék még az erejük nélkül is természetfelettien gyorsak –, pontosan mögé áll, durva grimaszokat vág, és beint neki.

Az osztály nagy része nevetésben tör ki, bár néhányan kényelmetlenül feszengve lesütik a szemüket. Ms. Aguilar megfordul, de Jean-Luc ekkorra már visszaült a helyére, ártatlanul mosolyogva az egyik könyökére támaszkodik. Mielőtt rájöhetne, mi történt, egy újabb maréknyi cukorka repül felé. A legtöbb mellkason találja, de néhány pont a szeme közé csapódik.

Kicsit felsikkant, a mellkasa megemelkedik, de még mindig nem szól egy szót sem. Nem tudom, hogy ez azért van-e, mert frissen végzett tanár, és nincs még gyakorlata egy osztály kezelésében, vagy csak fél a Jean-Zsarnokok lekapcsolásától, mert ők a paranormális világ egyik legerősebb – és legveszélyesebb – maffiacsaládjából származnak. De valószínűleg mindkettő.

Ahogy a nyálas cukrok felé szállnak, már szóra emelkednék, ahogy általában szoktam, de leállítom magam. Ha nem tanul meg kiállni magáért, méghozzá gyorsan, ez az iskola élve fogja felzabálni. Ezen a héten már háromszor mentettem meg Ms. Aguilar seggét – és ezt kék foltokkal tudom bizonyítani. Végül is, ha az ember keresztbe tesz a létező legsötétebb mágiával rendelkező tündérek udvara tagjainak, akkor számítson arra, hogy a szart is kiverik belőle. Ráadásul még mindig remegek a sok krikklertől, akikkel az elmúlt órában küzdöttem. Nem vagyok benne biztos, hogy van bennem annyi erő, hogy egy egész falkányi szörnyeteggel szálljak szembe óra után.

De nem mond semmit. Ehelyett csak visszafordul, és újra elkezd írni valamit virágos-vidám betűkkel a táblára. Ez az abszolút legrosszabb dolog, amit tehet, mert a Jean-Zsarnokok – és még néhány vállalkozó kedvű lélek – ezt annak jeleként veszik, hogy tényleg elkezdődött a vadászidény.

Egy újabb nyálas golyócska repül egyenesen felé, és fennakad tüskés hajának hegyén.

Újabb golyók csapódnak a fenekére.

És amekkora seggfej Jean-Claude, úgy dönt, itt az ideje, hogy egy csomó célozgató megjegyzést is a cukorkák után küldjön.

És ennyi. Ennyi. A fenébe a fájdalommal. Az hagyján, hogy a Jean-Zsarnokok csak a szokásos seggfej énjüket hozták, de most átlépték a határt. Senki, még a tündérmaffia fiai sem zaklathatnak szexuálisan egy nőt, és úszhatják meg egy szó nélkül. Csesszék meg!

Megköszörülöm a torkomat, beletörődve abba, hogy a Jean-Zsarnokok újabb verése lesz a jutalmam óra után, de mielőtt kitalálhatnék egy olyan sértést, ami elég pusztító ahhoz, hogy befogjam vele a szájukat, balról susogás hallatszik.

Halk hang, annyira halk, hogy az osztályban a legtöbben nem is veszik észre. De én felismerem ezt a mozdulatlanságból a cselekvésbe váltó lassú, megfontolt ritmust, és bár már jó ideje nem hallottam, még mindig tiszta libabőr leszek tőle, miközben akaratlanul is megkönnyebbülés söpör végig rajtam.

Úgy tűnik, nem én vagyok az egyetlen ebben az osztályban, aki úgy gondolja, hogy a szexuális zaklatásba hajló beszólogatásuk rosszabb, mint a szokásos pofátlan viselkedésük, és meg kell állítani őket.

Kissé balra húzódok, épp időben, hogy lássam, ahogy a kétméteres, jóképű, zord arcú, széles vállú Jude Abernathy-Lee megfordul a székén. Tekintetem egy másodpercre összekapcsolódik kavargó, heterokróm szemének villanásával, de aztán átnéz rajtam, és egyenesen a Jean-Zsarnok klub tagjaira szegezi tekintetét.

Várom, hogy mondjon valamit a tündéreknek, de kiderül, hogy erre semmi szükség. Egyetlen pillantása hatására szavaik és nevetésük szertefoszlik körülöttünk.

Néhány másodpercig csend – hosszú, feszes, csipkés szélű csend – lóg a levegőben, miközben az egész osztály visszatartja a lélegzetét, és várja, mi történik ezután. Mert a Jean-Zsarnokok leállíthatatlan seggfejsége hamarosan találkozik Jude rendíthetetlenségével.

NEGYEDIK FEJEZET

A HALÁLNÁL IS
ROSSZABB SORS

A szoba egyetlen, Queen Anne stílusú ablakán túl villámok cikáznak, áthatolva a kora délutáni égbolt hirtelen, természetellenes sötétségén.

Mintha csak a közelgő vihar komolyságát akarná kihangsúlyozni – nem is beszélve az osztályteremben uralkodó légkörről –, másodpercekkel később dörgés hallatszik. Elég hangos ahhoz, hogy az ablakot megzörgesse, és megremegtesse a talpunk alatt a padlót. Az osztály fele levegő után kap, amikor a lámpák pislákolni kezdenek, de ahelyett, hogy csillapítaná a teremben vibráló feszültséget, az anyatermészet hisztije csak fokozza.

Talán szerencsénk lesz, és a villám belecsap egy Jean-Zsarnokba. Jelenleg a tündértokány nem is hangzik olyan rémesen.

Ms. Aguilar nyugtalanul pillant ki az ablakon.

– Ennyi villámlás mellett nagyon remélem, hogy valakinek eszébe jutott ellenőrizni a tűzoltó készülékeket.

Újra megdördül az ég, és még több diák mozdul meg nyugtalanul. Normális esetben a szeptemberi vihar szeszélye még csak egy pillantást sem érdemelne. Itt, ezen az öböl menti szigeten ez az élet normális része – különösen a hurrikánszezonban.

De ez a mostani nem úgy nőtt és épült, ahogyan általában szokott. Nagyjából a semmiből jött, és az intenzitása mintha a szobában lévő, robbanásközeli állapotot utánozná, még mielőtt Jean-Paul és a nem túl vidám lúzerek bandája úgy hajolna előre az asztal fölé, mintha egész életükben erre a pillanatra vártak volna.

Összeszorul a gyomrom, és a legrosszabbra készülve kicsúsztatom a lábam az asztalom alól.

– Eszedbe se jusson beleavatkozni – sziszegi a mögöttem ülő új lány, azt hiszem, Izzy a neve. – Az első naptól kezdve arra várok, hogy szétrúgják a seggüket. Téged nem utállak annyira.

– Köszi? – suttogom vissza bizonytalanul, miközben azon győzködöm magam, hogy hallgassak rá.

De mielőtt Izzy bármi mást mondhatna, Jean-Luc félig köhögve, félig nevetve végigsimít hosszú szőke haján.

– Valami bajod van, Abernathy-Lee?

Jude nem válaszol, csak felvonja egyik sötét, ívelt szemöldökét, miközben továbbra is Jean-Lucöt és a többieket bámulja. Jean-Luc állja a tekintetét, de a szemében hirtelen kétely villan.

A pislákolás aggodalommá növekszik, ahogy Jude tovább figyeli őket, a szobában lévő nyugtalanság pedig annyira fojtóvá válik, mint a páratartalom a levegőben. De Jean-Jacques valószínűleg túlságosan el van foglalva önmagával ahhoz, hogy észrevegye, mert gúnyosan megjegyzi:

– Igen, pont ezt gondoltuk. Tudod, te kivel…

Abbahagyja, amikor Jean-Luc keze elővillan a semmiből, és Jean-Jacques tarkójába csapódik, majd egyenesen az asztallapba nyomja az arcát, mielőtt még több ostobaságot tudna kifröcsögni magából.

– Ezt meg miért tetted? – nyöszörgi Jean-Jacques, miközben sötét kezével letörli az orrából kicsorduló kis vércseppet.

– Fogd be a pofád! – vakkant vissza Jean-Luc, de a tekintete továbbra is Jude-ra szegeződik, aki még mindig nem mozdít többet annál az egy, árva kis szemöldöknél. De úgy tűnik, a mozdulatlansága nem téveszti meg Jean-Lucöt, legalábbis a harcias arckifejezéséből ítélve nem. – Mi csak hülyéskedtünk, ember! Nincs itt semmi probléma.

Jude másik szemöldöke is felszalad, mintha azt kérdezné: tényleg nincs?

Amikor senki más nem válaszol – vagy az igazat megvallva, még csak levegőt sem mer venni –, a tekintete Jean-Lucről Jean-Claude-ra vándorol, aki nyugtalanul fészkelődik a helyén. Abban a pillanatban, hogy a tekintetük találkozik, Jean-Claude hirtelen erős érdeklődést mutat a telefonja iránt – amit a másik három Jean-Zsarnok rövid időn belül utánoz.

Hirtelen egyikük sem néz már Jude szemébe.

És csak úgy elmúlik a veszély, a feszültség elillan a levegőből, mint a hélium egy régi lufiból. Legalábbis egyelőre.

Ms. Aguilar is érezheti ezt, mert megkönnyebbülten fújja ki a levegőt, mielőtt a virágos idézetre mutat, amelyet élénk rózsaszín markerrel írt fel a táblára.

– „Az egyetlen eszköz az intellektus megerősítésére az, ha az ember semmiről sem dönt.” – A hangja emelkedik és süllyed a szavakkal, mintha egy dalt énekelne. Aztán az alatta lévő, türkizkékkel írt sorra mutat. – „Hogy az elme minden gondolatnak átjárója maradjon.”

Úgy tűnik, egyenesen átugorjuk a szobában lévő elefánt méretű tündérproblémát, és egy halott fehér fickó idézetével megyünk tovább. Valójában be kell látnom, jelen pillanatban nem is igazán utálom ezt a döntést.

Miután tartott egy – gondolom – drámainak szánt hatásszünetet, Ms. Aguilar folytatja:

– Ez, barátaim, egy idézet a kedvenc romantikus költőmtől. Megkockáztatja valamelyikőtök, hogy kitalálja, ki az?

Senki sem válaszol azonnal. Valójában mindannyian csak ülünk ott, és bámuljuk őt a hitetlenség és a döbbenet egyvelegével.

Az arca elkomorodik, ahogy körülnéz a teremben.

– Senkinek sincs tippje?

Még mindig nincs válasz.

Amikor a tanárnő szívet tépően felsóhajt, az utolsó előtti sorban ülő egyik boszorkány tétova hangon megkockáztatja:

– Lord Byron?

– Byron? – Ms. Aguilar valahogy még csalódottabbnak tűnik. – Természetesen nem. Ő ennél sokkal romlottabb, Veronica. Még mindig nincs ötlet? – A nő szomorúan csóválja a fejét. – Talán segíthetnék még egy idézettel. – Az egyik vattacukorszínű körmét az állához koppintja. – Nos, melyiket is használjam? Talán…

– A kurva életbe! – csattan fel Izzy a hátam mögött. – Ez John kibaszott Keats.

Ms. Aguilar meglepetten hátrál egy lépést, de ez gyorsan örömbe fordul.

– Te ismered a munkásságát! – suttogja áhítattal, és tapsikol hozzá.

– Hát persze, hogy rohadtul ismerem. Ha egyszer abból a rohadt Angliából származom – dohogja Izzy.

– Hát. Ez. Csodálatos! – Ms. Aguilar szinte odatáncol az íróasztalához, hogy elővegyen egy paksamétát. – Annyira örülök, hogy már olvastad őt! Hát nem isteni? „Szépek a hallott dallamok…”

– Egy egocentrikus nagyarc volt – szakítja félbe Izzy, mielőtt a tanárnő ismét a terem egyik végéből a másikba suhanna. – Akárcsak a többi romantikus költő.

Ms. Aguilar félúton elborzadva megáll.

– Isadora! John Keats az egyik legzseniálisabb költő, sőt, az egyik legzseniálisabb ember, aki valaha is élt e Földön, és biztos vagyok benne, hogy ezt mindannyian meg fogjátok érteni, amikor a következő tanegységünkben tanulmányozzuk őt.

Ó, persze. Őértük bezzeg kiáll! Talán ha a Jean-Zsarnokok megdobálnák a falakra kitett portrékat, akkor nekik is képes lenne visszaszólni.

Odasétál hozzám, és az asztalomra dobja a paksamétát.

– Clementine, légy olyan kedves, és oszd ki ezeket, jó?

– Persze – dünnyögöm, pedig a leharcolt testem legszívesebben azt mondatná velem: A fenébe is, nem!

Jean-Zsarnokék alig néznek fel, amikor mindegyikük asztalára dobok egy-egy csomagot. Arra számítok, hogy Jude is így tesz majd, ám amikor odaérek hozzá, egyenesen rám néz.

Abban a pillanatban, ahogy a tekintetünk összeakad, mintha minden egyszerre fagyna meg és lobbanna lángra bennem. A szívem felgyorsul, az agyam lelassul, és a tüdőm addig feszül, amíg már fájdalmat okoz a légzés.

Ez az első alkalom, hogy egyenesen rám néz – az első alkalom, hogy egymásra nézünk – elsőéves korom óta, és nem tudom, mit tegyek… vagy mit érezzek.

De aztán az undorítóan gyönyörű arca elsötétül előttem.

Éles vonalú állkapcsa megfeszül.

Világosbarna bőre feszesre húzódik a precízen faragott arccsonton.

És a szeme – az egyik olyan sötétbarna, hogy majdnem fekete, a másik pedig kavargó, ezüstös zöld – teljesen kiüresedik.

Három éven át építettem magamban egy falat, csak erre a pillanatra készülve, és egyetlen pillantása dinamitrudat röpít belé. Soha életemben nem éreztem magam ilyen szánalmasnak.

Menekülök, amilyen gyorsan csak lehet, és szinte hozzávágom a csomagját.

Az óra hátralévő része ködös révületben telik, miközben magamat ostorozom, amiért nem én voltam az, aki először elszakította a pillantását. Hogy mindazok után, ami köztünk történt, mégis ő volt az, aki engem jegelhetett, nem pedig fordítva.

De amikor a csengő megszólal, és mindannyian elkezdünk összepakolni, Ms. Aguilar tapsol, hogy magára vonja a figyelmünket.

– Sosincs elég időnk – panaszolja. – De hogy leküzdjük ezt a problémát a következő órára, most kijelölöm a párokat.

– Párokat? – kiáltja az egyik sárkányalakváltó. – Mihez?

– A Keats-projekthez, butus! Mindegyikőtöknek kijelölök ma egy-egy társat, és amikor holnap bejöttök az órára, rögtön neki is láthattok a feladatnak!

Ahelyett, hogy egy előre megtervezett listán haladna végig a közelség vagy akár az ábécé sorrendje alapján, ahogy egy normális tanár tenné, elkezd körülnézni a teremben, és aszerint osztja be az embereket, „milyen hangulatot érez áradni éppen most belőlük”.

Nem tudom, hogy én milyen hangulatot árasztok, és őszintén szólva, nem is érdekel. Most, hogy a krikklerek ketrecében kapott adrenalinlöket már nem hat, a fájdalom kezd eluralkodni rajtam. Ha ezt hozzáveszem ahhoz a fura szarsághoz, ami az előbb történt Jude-dal, már csak a következő órámat akarom túlélni, hogy a szobámba mehessek bevenni egy fájdalomcsillapítót.

Nem is beszélve egy forró zuhanyról.

Kikapcsolom Ms. Aguilar mondókáját, és a következő pár percet azzal töltöm, hogy bőséges mennyiségű forró vízről álmodozom, de abban a pillanatban, amikor a nevemet kiáltja, és utána Jude-ét, visszazökkenek a jelenbe.

Ó, basszus, ne már!

ÖTÖDIK FEJEZET

JOBB KÉSŐN,
MINT MÉG KÉSŐBB

Ms. Aguilar folytatja a diákok párba rendezését, ügyet sem vetve arra a tényre, hogy épp most robbantotta szét az életemet.

A csengőként szolgáló megerősítés végül alig egy perc múlva megszólal.

– „A számodra kijelölt jó úton jársz. Maradj a pályán!”

Jézusom, Claudia néni. Mit szedtél?

Az osztály többi tagja elindul az ajtó felé, de én hátramaradok. Miután mindenki eltűnt, elindulok Ms. Aguilar felé, aki várakozóan figyel engem.

– Nem kell megköszönnöd, Clementine – mondja cinkos vigyorral.

– Hm? – kérdezem zavartan.

– Hogy összehoztalak Jude-dal. Láttam, hogy valami van köztetek.

– Semmi sincs köztem és Jude között…

– Ugyan már, nem kell titkolnod! Végül is költői lélekkel rendelkezem.

– Nem titkolok semmit. Jude és én… nagyon erős, kölcsönös ellenszenvet érzünk egymás iránt. – Vagy legalábbis ezt a benyomást kelti bennem, amióta figyelmeztetés és abszolút minden magyarázat nélkül dobott engem.

– Ó… – nyögi döbbenten. – Nos, akkor talán kihasználhatnád ezt az időt, hogy visszaépítsd a hidat…

Helyrehozni a dolgokat? Jude Abernathy-Leevel nem lehet kibékülni. Hogyan is lehetne, amikor már réges-régen lerombolta a híd deszkáit, és az oszlopokat is, amire épült?

– Igazából azt reméltem, hogy cserélhetnék valakivel.

– Cserélni? – A tanárnő szeme elkerekedik, és úgy rebegteti természetesen csillogó szempilláit, mintha soha nem jutott volna eszébe, hogy az általa kijelölt párok között csereberéljen. – Szerintem ez nem túl jó ötlet.

– Szerintem viszont kiváló! – A legmegnyerőbb mosolyomat villantom felé. Vagy legalábbis megpróbálom. De abból ítélve, ahogyan hátrahőköl, biztos vagyok benne, hogy a mai trauma nyomán ijesztő grimaszra futhatta csak tőlem. – Ezért hoztam fel a témát.

– Nos, az a helyzet, hogy nem nagyon tudom elcserélni a partneredet, Clementine. Ha ezt teszem, akkor más is cserélgetni akarna. Ha pedig nem teszem meg értük, akkor azzal vádolnak majd, hogy kivételezek az igazgató lányával, és ezt nem engedhetem meg magamnak. Most kerültem ide.

– Senkinek sem kell megtudnia!

– Az egész osztály előtt jelöltem ki a párokat. Mindenki tudni fogja. – Megrázza a fejét. – Ki kell hoznod a legjobbat a helyzetből. És talán rájössz, hogy több közös van bennetek, mint gondolnád. Most pedig irány az órád. El fogsz késni!

A számítógépéhez fordul, hogy tudassa velem, a beszélgetésnek vége. Kevés lelkesedéssel elköszönök tőle, és vert hadként kisurranok az osztályteremből.

Épp akkor érek oda a nap utolsó órájára, a dühkezelésre Dansonnal, a pöccsel, amikor megszólal a megerősítő csengő. Egy nyomorult órán át hallgatom, ahogy elmagyarázza nekünk, hogy mennyire szarok vagyunk, és hogy soha nem lesz belőlünk semmi, ha nem vesszük kézbe az erőnket. Kísértést érzek arra, hogy megkérdezzem, hogyan várható el bárkitől is, hogy megtanulja, hogyan irányítsa a paranormális erejét, ha az iskola minden diák erejét lefojtja attól a másodperctől kezdve, hogy partra száll ezen az átkozott szigeten, egészen addig a pillanatig, amíg a ballagók hajója el nem indul, de ma nincs bennem harci kedv.

Óra után a lépcső felé száguldok. Ma délután lesz a Calder Konklávé, és az egyenruha kivételével bármi másban megjelenni „teljesen elfogadhatatlan”. Ennél csak a késés rosszabb – vagy ha valaki teljesen kihagyja az eseményt. De biztos vagyok benne, hogy ehhez meg kellene halni – bár talán még ez sem akadályozná meg anyámat abban, hogy megkövetelje a jelenlétemet.

Mennydörgés dübörög a fejem felett, ahogy a kollégium felé rohanok, de hiába lóg egész nap az eső lába, még mindig nem eredt el. Ez csak tovább ront a hőségen és a páratartalmon – a szeptember Texasban a pokol szinonímája –, és mire elérem a hatalmas kerítést, amely elválasztja a tantermeket a diákok szálláshelyeitől, az egyenruhám a hátamra tapad. Az óriáskovácsok által épített két kerítés, amely az egész szigetet körülveszi, és elválasztja a tantermi épületeket a kollégiumoktól, mágiát csillapító varázslatok és paranormális technológia kombinációjával biztosítja, hogy a Calder Akadémia minden diákja erőtlen legyen. Eva és én ezt a bizalmatlanság rendszerének szoktuk nevezni.

És ugyanezek a drákói szabályok vonatkoznak rám is.

Még ha elméletben minden másban egyet is értenék anyámmal, ezért mindenképp dühös lennék rá. A varázslatával nőtt fel. A nagynénéim és nagybátyáim is az erejük birtokában nőttek fel. Egy különleges varázslat mentesíti őket a varázstalanítás alól, és a felnőttek számára lehetővé teszi, hogy hozzáférjenek az erejükhöz, akkor is, amikor a szigeten vannak. Minden évben megújítják a blokkoló varázslatot, amikor meggyengül. De ami az unokatestvéreimet és engem illet, bennünk nem bíznak annyira, hogy hozzáférhessünk az erőnkhöz.

Ez az, ami annyira dühítővé és igazságtalanná teszi Danson, a pöcs előadását. Soha nem éltem vissza a hatalmammal, soha nem vesztettem el az uralmat a mágiám felett, soha nem bántottam senkit – hogyan is tehettem volna, amikor soha, még egy pillanatra sem érezhettem egyáltalán, hogy milyen, ha valaki paranormális képességekkel rendelkezik?

Sajogva és bosszankodva indulok el a kollégiumhoz vezető, párától nedves járdán. Az út két oldalán véletlenszerűen elhelyezett tölgyfák vetnek hátborzongató árnyékot maguk elé, miközben az ágaikról lelógó spanyol moha zizeg és suhog, ahogy vadul fújja a szél. Gyorsítok, ahogy elhaladok alattuk, baljós susogásuk hallatán végigfut a hideg a hátamon, míg végül ráfordulok a hosszú középső sétányra, amely a felsős bungalókhoz vezet.

Az elsősöknek a junior évükig a kollégium főépületében kell lakniuk, amely egykor az üdülőközpont fő szálláshelye volt – míg a végzősöknek az a kiváltság jut, hogy a ma már lepusztult vendégházakban lakhatnak. A kis, New Orleans-i stílusú bungalók tornácokkal, viharbiztos redőnyökkel és díszfestéssel rendelkeznek, bár a pasztellszínű festés már megfakult, és foltokban hámlik.

Azon, amiben Eva és én lakunk, két repedt ablak van, és egy egércsalád él velünk a kamrában, de legalább a légkondicionáló működik, így nem panaszkodunk. Ez is része annak a színvonalnak, amihez hozzászoktunk.

Eva még nincs itthon, így amint az ajtón belépek, rögtön levetem az undorítóan izzadt egyenruhámat, mielőtt a zuhany alá szaladnék. Csak egy gyors szappanozásra és a krikklerek karmolásainak lesikálására van időm – álmaim luxuszuhanyozásának még várnia kell. Aztán megtörölközöm, vizes hajamat kontyba tűzöm, és felkapom a szekrényem alján lévő, össze nem hajtogatott mosottruha-halomból az egyenruhámat.

Egy fehér, gombos blúzzal és egy piros kockás szoknyával később már majdnem készen is állok az indulásra. Zoknit húzok, belebújok a fekete papucscipőbe, amihez anyám ragaszkodik, és felkapom a telefonomat, majd őrült tempóban visszastartolok az adminisztrációs épület felé.

A konklávé öt perc múlva kezdődik, és sajnos tízperces séta lenne az út, úgyhogy rákapcsolok. Az egyetlen alkalommal, amikor elkéstem, krikklerszolgálatot nyertem az érettségiig. Semmiképp sem akarok szintet lépni a nagyobb szörnyetegek felé.

Iszonyúan izzadok – bassza meg a páratartalom! –, és levegő után kapkodok, mire elérem az adminisztrációs épület negyedik emeletén lévő konferenciatermet, de tíz másodpercem maradt, úgyhogy ezt győzelemnek könyvelhetem el. Legalábbis addig, amíg a telefonom meg nem csörren, amikor besurranok a terembe, és a tizenkét tagú családom mind a tizenkét tagja meg nem fordul, hogy nyilvánvaló rosszallással bámuljon rám.

HATODIK FEJEZET

A FÉNY AZ ALAGÚT VÉGÉN
A VONAT

A telefonom nem hagyja abba a csörgést a szoba teljes csendjében. Hogy megkíméljem magam a további családi megaláztatástól, előhúzom a zsebemből, hogy kinyomjam a hívást. A barátnőm, Serena az, aki tavaly végzett, és most Phoenixben él, ezért küldök neki egy SMS-t, hogy a konklávén vagyok, és majd felhívom, ha vége. Aztán beóvakodok a helyemre – balról a harmadik szék az asztal túlsó oldalán, mint mindig.

– Kedves tőled, hogy csatlakozol hozzánk, Clementine – mondja anyám hűvösen, felhúzott szemöldökkel és bíborvörösre festett ajkakkal. – Legközelebb talán meggyőződhetnél indulás előtt arról, hogy tiszta az egyenruhád.

A mellkasomat bámulja, így követem a tekintetét, és egy nagy, barna foltot látok éktelenkedni közvetlenül a bal mellem felett. Biztosan a szennyesből húztam ki ezt az egyenruhát, nem a mosott ruhák közé nyúltam.

Mert ma pont ilyen napom van.

– Megkínálnálak egy kis teával – kuncog Carlotta unokatestvérem –, de úgy tűnik, már túl vagy rajta.

Idén tizedikes, de meglehetősen éretlen személyiség.

– Ne is hallgass rájuk, édesem! – mondja nagyanyám a sziruposan édes déli akcentusával. – A kedves fiúk az olyan lányokat szeretik, akik nem fektetnek túl nagy hangsúlyt a külsejükre.

– Ne beszélj az én édes kis bogaramnak a fiúkról, Viola! – teremti le nagyapám, és legyint szőrös kezével. –  Tudod, hogy túl fiatal még ehhez az egészhez.

– Persze, Claude – feleli nagyanyám, de közben cinkosan rám kacsint.

Mindkettőjük felé hálás mosolyt villantok – jó érzés, hogy van valaki, aki az én pártomat fogja. Néha elgondolkodom, vajon másképp alakultak volna-e a dolgok, ha apám nem hagy el, mielőtt megszülettem volna. De elment, és most anyám őt próbálja büntetni azzal, hogy rajtam tölti ki a bosszúját a baklövései miatt – akár tudatában van ennek, akár nem.

– Most, hogy Clementine itt van, ezennel megkezdem a konklávét – mondja Christopher bácsikám, és olyan erősen üt az asztalra a kalapáccsal, hogy megzörren az összes apró porcelán teáscsésze, amiből anyám ragaszkodik hozzá, hogy igyunk. – Beatrice, kérlek, tálald fel a teát!

A konferenciaterem másodperceken belül megtelik teáskocsikat tologató konyhai boszorkányokkal. Az egyik kocsi dugig van teáskannákkal és minden teázáshoz szükséges kellékkel. Egy másik tele van apró szendvicsekkel, egy harmadik pedig különféle pékáruval és díszes süteményekkel.

Mindannyian csendben ülünk, miközben mindent tökéletesen elrendeznek anyám kedvenc virágos terítőjén.

Flavia, az egyik legfiatalabb konyhai boszorkány mosolyog, amikor egy tányér kis süteményt tesz az asztalra mellém.

– A kedvenc krémsajtos ananászos mázadat készítettem a répatortákhoz, Clementine – suttogja.

– Nagyon köszönöm – suttogom vissza széles mosollyal, aminek láttán anyám bosszúsan ráncolja a homlokát.

Nem veszek róla tudomást.

Flavia csak figyelmes – ami itt a Calderben nem éppen nagyra értékelt tulajdonság. Arról nem is beszélve, hogy őrülten jó répatortát süt.

Miután a Calder család szerda délutáni teáját felszolgálták, és mindenki megtöltötte a tányérját, anyám ünnepélyesen átveszi a kalapácsot Christopher bácsitól. Ő a legidősebb az asztal körül összegyűlt öt testvér közül. Ezt a pozíciót nagyon komolyan veszi, hiszen a legidősebb nővérüktől örökölte, amikor az meghalt, valamikor az én születésem előtt… és amit nem hagyja, hogy bármelyik testvére – vagy a családjuk – elfelejtsen.

Bár a kalapács a kezében van, nem alacsonyodik le olyan közönséges tettig, mint a kopogtatás. Ehelyett csak tartja, miközben várja, hogy az asztal körülötte elcsendesedjen. Ez csak egy másodpercbe telik – nem én vagyok az egyetlen a teremben, aki korábban már elszenvedte anyám végtelen kioktatásainak vagy ördögi büntetéseinek egyikét –, bár én még mindig fenntartom, hogy a krikklerek ellátása sokkal jobb, mint amikor az unokatestvéremmel, Carolinával egy hónapig takaríttatta a szörnyetegek akváriumát… belülről.

– Zsúfolt ma a napirendünk – kezdi anyám –, ezért szeretném megszegni a protokollt, és még az evés befejezése előtt elkezdeni a megbeszélés üzleti részét, ha senkinek sincs ellenvetése.

Senki sem ellenkezik – bár kedvenc nagynéném, Claudia úgy néz ki, mintha ellenkezni szeretne. Élénkpiros tincsei vagy a felháborodástól, vagy az idegességtől remegnek, de annyira félénk és befelé forduló, hogy nehéz kiismerni.

Anyám, Christopher bácsi és Carmen néni határozottan szeretnek a figyelem középpontjában lenni ezeken a találkozókon, míg Carter bácsi az ideje nagy részét azzal tölti, hogy megpróbálja magára irányítani a figyelmet, de nem sikerül neki. Ez egy olyan mantikórtulajdonság, ami csak Claudia néniből és belőlem hiányzik. Mindenki más úgy küzd a figyelemért, mintha csak ez menthetné meg a biztos pusztulástól.

– Az első két tanítási hét kivételesen jól sikerült – nyilvánítja ki anyám. – Úgy tűnik, hogy a folyosói trollok által bevezetett új közlekedési rend beváltotta a hozzá fűzött elvárásokat, és a diákok probléma nélkül jutnak el egyik teremből a másikba, nem törnek ki verekedések a folyosókon. Nem volt sérültünk.

– Ami azt illeti – szólal meg Claudia néni lélegzet-visszafojtva, hangja alig több, mint suttogás –, több verekedés okozta sérülést is kezeltem a nővérszobán. De mindegyik felszínes volt, úgyhogy…

– Ahogy mondtam, nem voltak komolyabb sérülések – szakítja félbe anyám, és a homlokát ráncolva néz a húgára. – Ami ugyanazt jelenti.

Egyetlen pillantás anyámtól, és Claudia néni tudja, hogy ez egy vesztes csata. Brandt bácsi odanyúl, hogy megveregesse a térdét, és a néném hálás mosollyal köszöni meg neki.

– Most viharjelzés van az öbölben, de nem lesz semmi baj – sikerül Christopher bácsinak a kalapács nélkül is közbeszólnia. – A védelmünknek ki kell tartania, és ha a vihar tovább erősödik, akkor is el fog kerülni bennünket.

– Beszéljek Viviannel és Victoriával? – szól közbe gyorsan Carmen néni az első adandó alkalommal, ahogy mindig is szokott. – Szóljak nekik, hogy mondjanak még egy védővarázslatot?

Christopher bácsi az ujja köré csavarja vörösesbarna bajuszának végét, miközben a néném javaslatát fontolgatja.

– Azt hiszem, az nem árthat. Mit gondolsz, Camilla?

Anyám megvonja a vállát.

– Szerintem felesleges, de ha ettől jobban érzed magad, Carmen, ki vagyok én, hogy megállítsalak?

– Akkor majd a boszorkányok gondoskodnak róla. – Carmen néni hangja majdnem olyan merev és hideg, mint anyámé. Anyám és Carmen néni, aki korban a hozzá legközelebb álló testvér, nem rajonganak egymásért túlzottan.

Többször is kísérelt már meg puccsot, hogy leváltsa anyámat az igazgatói székből. Soha nem sikerült neki, de a családi konklávékat különösen szórakoztatóvá tette.

– Mi a helyzet a… – Claudia néni lehalkítja a hangját, mintha egy titkot készülne elárulni – azzal a dologgal az… ööö… alsó szinten…?

– Úgy érted, a börtönben? – javítja ki nagyanyám a fejét csóválva. – Legalább nevezd nyíltan annak, amivé változtattátok.

Egyetértek vele. Az a nyirkos, sötét terület határozottan börtönnek minősül.

– Az a dolog a pincében – mondja Carter bácsi acélos hangon – megfelelően be van biztosítva.

– Ebben nem vagyok olyan biztos. Valami majdnem kiszabadult a ketrecéből, amikor nemrég odalent jártam. – A szavak kicsúsznak a számon, mielőtt tudnám, hogy ki akarom mondani őket. Mindenki megfordul, és úgy bámulnak rám, mintha valami különösen csúnya bogár lennék.

Tudom, meg kellene bánnom, hogy bármit is mondtam, de a családi fazék megkavarása az egyetlen dolog, ami elviselhetővé teszi a konklávét.

– Minden tökéletesen biztonságos, Clementine – mondja anyám, és a szemei annyira összeszűkülnek, hogy már csak egy hajszálvékony kék csíkot látok, ahogy rám néz. – Kérlek, ne terjessz hamis jelentéseket.

– Ez nem hamis jelentés – mondom, miközben dacosan lekapok az ujjammal egy kis cukormázat a sütimről, és lenyalom. – Kérdezd meg Carter bácsit.

Minden tekintet némán a nagybátyám felé fordul, aki Calder Akadémia-vörösre változik.

– Ez egyszerűen nem igaz. A biztonsági rendszerünk elsőrangú. Nincs miért aggódnod, Camilla – harsogja, kecskeszakállát sértődötten megrázva.

Arra gondolok, hogy előveszem a telefonomat, és borítom az egész színjátékot, de nem éri meg a büntetés, amit biztosan kapnék érte.

Így inkább lehajtom a fejem, és hátradőlök a székemen. Ezúttal Brandt bácsi veregeti meg a vállamat, és egy pillanatra sírni támad kedvem. Nem anyám miatt, hanem mert a nagybátyám mosolya annyira emlékeztet a lánya mosolyára – az unokatestvéremére, Carolináéra, aki néhány hónapja halt meg, miután megszökött a paranormális világ legijesztőbb börtönéből.

Akkor került oda, amikor mindketten kilencedikesek voltunk, és nem telik el nap, hogy ne hiányozna. De a tudat, hogy örökre elment, sokkal jobban fáj.

Anyám folytatja a megbeszélést a napirendje szerint, de én néhány perc után kikapcsolok.

Végül, amikor már a szabadság ízét érzem, visszaadja a kalapácsot Christopher bácsinak.

– A ma esti utolsó napirendi pontunk egy kicsit családiasabb. – Büszkén vigyorog, és Lucinda nénikém is, aki gyakorlatilag ugrál a székén az izgalomtól.

A feszültség csupán másodpercekig tart, mielőtt Christopher bácsi bejelenti:

– Szeretném, ha mindannyian megragadnánk az alkalmat, hogy gratuláljunk Caspiannek, amiért idő előtt felvételt nyert a Salemi Egyetem rangos Paranormális Tanulmányok programjába!

Az egész asztal ujjongásban tör ki, én pedig csak ülök ott, és úgy érzem, mintha lelöktek volna egy szikláról.

HETEDIK FEJEZET

DOBJUK A GYEPLŐT
A LOVAK KÖZÉ!

– Gratulálok, Caspian! – mondja neki Carmen néni, és felemeli a teáscsészéjét köszöntésképpen.

– Ez fantasztikus hír! – Carter bácsi a székét felborítva pattan fel, hogy elsőként paskolhassa meg Caspian vállát.

A többiek gyorsan követik, és az unokatestvérem rövidesen szinte nyöszörög a sok figyelem és jókívánság nyomása alatt.

Kényszerítem magam, hogy odasétáljak hozzá, és megöleljem. Elvégre nem az ő hibája, hogy feldúlt vagyok. Mint ahogy az sem az ő hibája, hogy anyám még csak egy pillantást sem vet rám.

Nem engedte, hogy jelentkezzek.

Azt mondta, hogy nem mehetek, hogy a negyedik generációsok egyike sem hagyhatja el a szigetet és mehet főiskolára.

Még azt is megkérdezte, miért nem vagyok inkább olyan, mint Caspian, és miért nem vagyok boldog, hogy az érettségi után a szigeten maradhatok – hogy átvehetem az akadémiát, ahogyan meg van írva.

És most megtudom, hogy ő közben iskolákba felvételizett? Hogy a szülei támogatták őt ebben?

Düh mar belém, miközben megölelem Caspiant.

Lehet, hogy csak egy báb, de nem hibáztatom azért, hogy megtalálta a módját, hogy elhagyja ezt a szigetet, és meg is ragadja a lehetőséget.

Az anyámat viszont? Őt igenis hibáztatom.

– Gratulálok! – mondom az unokatestvéremnek, amikor végre elenged.

Rám mosolyog, élénkkék szeme ragyog rézszínű bőrén.

– Köszönöm, Clementine! Alig várom, hogy megtudjam, téged hova vettek fel.

Összeugrik a gyomrom, mert mit is mondhatnék?

Miért nem beszéltünk eddig Caspiannel a főiskoláról? Miért bíztam meg anyámban, amikor ő arról híres, hogy úgy forgatja az igazságot, ahogy neki a leginkább megfelel?

Kényszeredett mosollyal próbálom kitalálni, mit mondjak, amikor Carlotta félrekönyököl az útból, hogy gratuláljon Caspiannek.

Próbálok megnyugodni, próbálom azt mondogatni magamnak, hogy még van időm jelentkezni bárhová, ahová csak akarok. Nem ragadok itt, miután leérettségizek. Még mindig hátrahagyhatom ezt a helyet.

A hatalma felettem már majdnem véget ért.

Ez a gondolat segít átvészelni a konklávé hátralévő részét. Ez segít át Caspian nevetségesen nagyképű beszédén és Christopher bácsi büszke dülleszkedésén. Még azt is átvészelem, hogy anyám továbbra sem hajlandó a szemembe nézni.

De amint a gyűlést berekesztik, az ajtó felé rohanok.

Holnap szembesítem anyámat a tettével. De ma este távol kell maradnom tőle és a családom többi tagjától.

Nagymama utánam kiabál, ahogy végigmegyek a folyosón, de nem fordulok vissza. Ha megteszem, a végén még sírva fakadok. A könnyek érzelmek, és minden érzelem gyengeség. Anyám nem tiszteli a gyengeséget. Így hát, hogy a könnyeim ne potyoghassanak, csak futok tovább.

A telefonom épp akkor rezeg, amikor visszaérek a házikóhoz. Részben anyámra számítok, hogy azt követeli, beszéljek vele, de nem ő írt. Serena az.

Serena: Remélem, Flavia répatortája elviselhetőbbé tette a dolgot. Hallani akarom az összes véres részletet.

Én: Segített, de nincs elég répatorta a világon.

Serena: Végre meg fogom csinálni.

Én: Mit?

Serena: Az első varázslatomat.

Serena: Ma este telihold lesz. Összegyűjtöttem minden hozzávalót, amire szükségem van. Amint besötétedik, varázsolok egy kört, becsatornázom a holdat, és nekilátok.

Küldök neki egy ünneplős gifet.

Én: Milyen varázslatról van szó?

Serena: Szerencsehozót választottam. Még mindig nem találtam új munkát, és a lakbér befizetése is közeleg.

Én: Miért nem mondasz egy jólétvarázslatot? Akkor ráérsz keresgélni.

Serena: Minden könyv azt tanácsolja, hogy ne csináljuk. A jólétvarázslatok mindig visszafelé sülnek el. De holnap lesz egy interjúm, úgyhogy remélem, hogy a szerencse segít megszerezni az állást.

Én: Remekül fogod csinálni, a varázslattal vagy anélkül. Küldj képeket a körről, amit varázsoltál!

Serena: Majd küldök! Kívánj szerencsét!

Én: Mindig <3

Azon gondolkodom, hogy felhívom Serenát, és elmondom neki, mi volt anyámmal, de olyan boldognak tűnik, hogy nem akarom elrontani a hangulatát.

Felgyullad a veranda lámpája, és az éjjeli lepkék azonnal odasereglenek. Egy másodperccel később Eva kidugja a fejét az ajtón.

– Bejössz? – kérdezi. Aztán egy pillantást vet az arcomra, és azt mondja: – Óóóó… Rossz volt a konklávé?

– Minden rossz volt – válaszolom, és elindulok befelé.

Épp a Wednesdayt nézi a Netflixen, a dohányzóasztalon pedig egy félig megevett tál M&M’s van.

– Úgy tűnik, nem én vagyok az egyetlen, akinek rossz napja volt.

– A pasik seggfejek – feleli.

– Ahogy az anyák is. – A kék bársonykanapéra borulok, amely a nappalink nagy részét elfoglalja, és az arcomat az egyik élénklila párnába temetem.

– És az angoltanárok. – Letelepszik a kanapé végébe, és néhány másodperccel később hallom, ahogy a fülem mellett zörögni kezd a tál M&M’ssel. – A csokoládétól minden jobb.

– Nem vagyok benne biztos, hogy ezt helyrehozza – nyögöm. De azért kinyújtom a kezem, és veszek néhányat. – Mit művelt Amari?

Felhorkan.

– Megcsalt egy sellővel.

– Micsoda seggfej!

– Nem mintha igaz szerelem lett volna, vagy ilyesmi – mondja egy vállrándítással. – De azért bejött az a nagy bunkó.

A leopárd-alakváltónak sajnos tényleg az a híre, hogy csapodár fiú.

– Hogy jöttél rá?

– A színházban volt, és a barátainak hencegett a csajozással, meg hogy „fogalmam sincs róla”. Nem tudta, hogy díszletet festek a színfalak mögött. – Addig turkál a tálban, amíg össze nem gyűjt egy maréknyi zöld M&M’set, aztán elkezdi egyenként a szájába dobálni. – Egy percig tényleg azt kívántam, bárcsak hozzáférhetnék az erőmhöz.

– Megütöm a nevedben – ajánlkozom. – Tudom, hogy nem ugyanaz, de elégtételt adhat.

Eva ismét megvonja a vállát.

– Nem éri meg amiatt a halfarkú miatt. Bár én is erősen elgondolkodtam, hogy megütöm, amikor szembesítettem a hallottakkal, és ő megpróbálta rám kenni a dolgot.

– Rád? Hogyan?

– Mert én „nem értem őt”. És mert nyilván a farkával gondolkodik. – Ismét az M&M’s-es tál után nyúl, és ezúttal az összes narancssárgát kezdi kiszedni. – Most pedig mondd el, mi történt veled!

– Caspian bekerült az S. egyetemre.

– Mi? Azt hittem, nem lehet…

– Úgy tűnik, ez a szabály csak rám vonatkozik. Caspian azt csinál, amit akar.

– Hűha! Ez nem valami szép. – Visszaadja nekem a tálat. – És mit mondott anyád?

– Semmit. Még csak rám sem nézett. – Hátradőlök a kanapén.

Eva úgy tűnik, aggódik értem.

– Miért nem? Beszélned kell vele, és…

– Aguilar összepárosított Jude-dal egy feladatra az órán – szakítom félbe.

A szemei elkerekednek.

– Hú, basszus. – Aztán feláll.

– Hova mész?

– Az M&M’s nem lesz elég ehhez. – Kinyitja a spájzot és felrikolt: – Ó, szia, Cincin! Örülök, hogy jól vagy. Hiányoztál tegnap.

Forgatom a szemem.

– Nem hiszem el, hogy nevet adtál az egérnek.

– Hé, az egereknek is kell egy kis törődés!

Másodpercekkel később visszajön egy zacskónyival kedvenc ecetes-kapros chipsünkből.

– Honnan szerezted ezt? – kérdezem, és mohón nyúlok érte.

– Megvannak a módszereim. Vészhelyzetre tartogattam, és ez most határozottan az. – Kinyitja a zacskót, majd átnyújtja nekem. – Most pedig elő a farbával!

Így teszek, és elmondok neki mindent, ami ma az órán történt. Egészen a végéig elragadtatott csendben bámul rám.

– Nem hiszem el, hogy nem hajlandó lecserélni a párodat – mondja, amikor végre befejezem. – Mindenki tudja, hogy nem szabad Jude-dal párosítani téged.

– Annyira hihetetlenül megszívtam. – Újabb chipset dugok a számba, amikor kopogás hallatszik az ajtón. – Ha az anyám az, mondd meg neki, hogy meghaltam – fintorgok, miközben a fejemre dobom a szőrös takarót.

Időre van szükségem, hogy kitaláljam, mit fogok neki mondani. Jelenleg úgy érzem, hogy még csak racionális sem tudok lenni, amikor az összes hazugságáról van szó.

– Nem ő lesz az – mondja Eva, és megy ajtót nyitni.

Felvonom a szemöldökömet.

– Kifejlődött a röntgenlátásod?

– Nincs, de hívtam erősítést. – Kinyitja az ajtót, és Luis áll ott, egyik kezében koreai arcmaszkokkal, a másikban egy üveg ciánzöld körömlakkal.

– Zöld? – kérdezi Eva, szemöldökét felhúzva.

– Hallottál már a „bassz meg” vörösről? Ez a „baszódj meg” zöld, szakításhoz tökéletes. – Átadja neki, aztán felém fordul. – Szörnyen nézel ki. Mondj el mindent!

– Nem tudom még egyszer megtenni – mondom, és egy marék chipset dugok a számba, hogy ne kelljen beszélnem.

Eva felé fordul.

– Mit művelt Jude?

– Honnan tudod, hogy Jude-ról van szó? – morgom.

– Ugyan már. – Elutasítóan int a kezével. – Utoljára akkor néztél így ki, amikor megérkeztem a szigetre, és az a fiú éppen akkor törte össze a szívedet. Egy örökkévalóságig tartott, mire helyrehoztalak, úgyhogy mondd el, ezúttal mit csinált az a bunkó, hogy szétrúghassam a seggét.

Elteszem a chipset, mielőtt kísértésbe esnék, hogy megegyem az egész zacskónyit. Aztán duzzogva mondom:

– Igazából sosem törte össze a szívemet.

– Ja, persze! – forgatja a szemét. – Hat hónapig minden este álomba sírtad magad.

– Mert épp akkor vesztettem el a két legjobb barátomat. Jude ok nélkül dobott, és Carolina… – Félbehagyom a mondatot, mert most nem akarok rá gondolni.

Luis sóhajtva letelepszik a kanapéra, és magához húz egy ölelésre.

– Nem akartam felemlegetni Carolinát. Csak azt mondom, hogy van két új legjobb barátod, akik totál készek szétrúgni Jude Abernathy-Lee seggét, ha kell. Igaz, Eva?

– Hát, legalábbis hajlandó vagyok megpróbálni – ért egyet kétkedve. – De nem tudom, mennyire fog sikerülni. Az a srác pokolian kemény.

– Igaz. – Luis egy másodpercig elgondolkodik, aztán felemeli a kezében tartott csomagokat. – Akkor mit szólnál az arcmaszkokhoz? Jól kinézni a legjobb bosszú.

Nevetek, pontosan úgy, ahogyan ő akarta. Aztán azt mondom:

– Csak ha a görögdinnyéset kapom.

– Ugyan már, azt hiszed, egy amatőrrel van dolgod? – horkan fel. – Mindegyik görögdinnyés.

– Rendben. – Kinyújtom a kezem az egyikért. Mert Luisnak igaza van. Tényleg van két új legjobb barátom, ami itt ritka dolog. Bár egyikük sem fogja pótolni Carolinát, de nem is kell, hogy pótolják. Mert ők tényleg a legjobbak, úgy, ahogy vannak.

Még mielőtt Luis – tipikusan férfimódra – azt nem mondja:

– Szerintem akkor is el tudjuk kapni Jude-ot.

Eva elgondolkodik rajta.

– Talán ha előbb paprikasprayt fújunk rá?

– Tudod, hogy szól a mondás – csettint Luis a nyelvével. – Előbb az arc, aztán a harc.

– Hát ezt még életemben nem hallottam – mondom neki, amikor végre abbahagyom a nevetést.

– Az a te bajod – mondja kajánul.

Ráfintorgok, hátradőlök a kanapén, a fejemet a vállára hajtom, és feldobom a lábam az asztalra, éppen akkor, amikor a tévében elkezdődik a Wednesday következő epizódja.

A holnapi nap szar lesz, de ez a holnapi Clementine problémája. Mert ma este minden rólunk szól, és ez több mint elég.

NYOLCADIK FEJEZET

ESŐ ESIK,
SZELLEM VILLAN

– És mi történik, ha beteget jelentesz a krikklerszolgálatra? – firtatja Luis másnap ebéd közben, miközben lefelé tartunk arra a helyre, ami egészen biztosan egy börtön. Ragaszkodott hozzá, hogy ma elkísérjen, mert „a tegnapi nap kemény volt”. Nem mondhatom, hogy téved.

– Meg kell mondjam, anyád gonosz viselkedése után azt hiszem, inkább neki kellene ezt csinálnia.

– Nem mondod – értek vele egyet. Ma reggel beugrottam az irodájába, hogy beszéljek vele az első órám előtt. Gondoltam, jobb túlesni rajta, mielőtt délután egyazon napon kell felvennem a harcot a krikklerekkel és Jude-dal, de lekoptatott. Azt mondta, majd iskola után megpróbál időt szakítani arra, hogy „társalogjunk”.

Ráadásul az az átkozott vihar, ami tegnap kipattant, gyorsan közeledik – ami azt jelenti, hogy a krikklerek ma különösen rossz hangulatban lesznek. Kicsit félek, hogy egy óra múlva már vissza fogom sírni a tegnapi durvaságukat.

– Hagynod kellene, hogy veled menjek – javasolja Luis ma már tizennegyedszer, miközben továbbhaladunk a folyosón. – Egyértelmű, hogy segítségre van szükséged.

– Igen, de ha anyám rajtakap, hogy segítesz nekem… – kezdek bele, de Luis félbeszakít.

– Nem mintha bárkinek is elmondanám – mondja, és elfintorodik. – És az anyád sem fogja akár csak a lábujjhegyét is betenni ide a közeljövőben. Senkinek sem kell megtudnia.

– Egészen addig, amíg valamelyik dög ki nem harap belőled egy darabot.

A szemét forgatja.

– Claudia jól tud titkot tartani.

– Tényleg le akarod tesztelni ezt az elméletet? – vágok vissza, miközben előveszem a telefonomat, hogy bekapcsoljam a zseblámpát. De előtte dobok egy üzit Serenának, hogy megkérdezzem, hogy ment a varázslat és az interjú. Nagyon remélem, hogy megkapja az állást.

– Nem hiszem el, hogy a nagybátyád nem cserélte ki az izzót… – Luis hangja elakad, amikor megtorpanok. – Mi a baj?

– Semmi. – Kicsit összeszorul a gyomrom, de nem veszek róla tudomást. Ahogy azt sem akarom észrevenni, hogy minél közelebb érünk a kanyarhoz, annál inkább feltűnik, hogy a folyosó végén lévő helyiségből furcsa fény árad.

– Az arcod nem arról árulkodik, mintha semmi sem lenne. – Aggódva pillant rám.

– Valószínűleg csak a vihar miatt van. Nem nagy ügy.

De ekkor halk, reszelős nyögés kúszik felém a sarok mögül, és megtorpanok.

– Mi az? – faggat Luis, és megáll mellettem. – Mit láttál?

– Nem arról van szó, hogy mit láttam. Hanem hogy mit hallottam. – A hang újra megszólal, ezúttal mélyebben és kétségbeesettebben, és a nyugtalanság végigborzolja a bőrömet.

Luis viszont a pánikot átugorva teljes rémületben tör ki.

– Nem hallottam semmit. Tényleg elszabadulhatott valami? – Összehúzza a szemét, és a folyosót pásztázza az elnyomott, de még mindig kiváló farkaslátásával.

– Ez nem a tömlöc egyik lakója. – Próbálom elérni, hogy a lábam újra mozgásba lendüljön, de nem mozdul.

A szeme elkerekedik, amikor végre rájön, miért nem hallja – vagy látja – azt, amit én.

– Ó, bassza meg.

Lenézek a padlóra, a cementben futó repedésekre koncentrálok, és erőlködök, hogy összeszedjem magam.

– Menjünk! – mondom neki.

– Menjünk? – mered rám Luis vad tekintettel. – Nem kellene valami tervet kovácsolni? Még csak az hiányzik, hogy megint bántsanak téged.

– Nem fognak – fújom ki a levegőt. – És van egy tervem.

– Tényleg? – A szemöldöke csodálkozva felszalad.

– Állj elém, és fuss, mint a veszedelem. A hosszú utat választjuk a krikklerekhez, és reméljük, hogy nem követnek minket.

– Ennyi? Ez az egész terv? – faggat.

Bólintok.

– Ez az egész terv.

– Világossá kellett volna tennem, hogy jó tervre gondoltam. – Mégis elkezd hátrálni. – Oké, mondd majd, hogy mikor induljak neki.

Egy újabb hátborzongató jajveszékeléstől minden egyes pórusom viszketni kezd. A hangok egyre közelebb érnek.

Még egy mély lélegzetvétel, mielőtt rákényszerítem magam, hogy felkiáltsak:

– Most!

Végigrongyolunk a folyosón, de néhány méterrel azelőtt, hogy be kellene fordulnunk, lefékezek, mert a hátborzongató fény már onnan is felénk szivárog.

– Miért álltunk meg? – kérdezi Luis. – Nem kellene…

– El kell jutnunk a lépcsőházba. – Megragadom a karját, és elkezdem rángatni hátrafelé.

– A lépcsőházba? Mi lesz a krikklerekkel?

– Várniuk kell. – De amint megfordulok, már tudom, hogy túl késő.

– Mit tegyünk? – kiáltja Luis.

– Nem tudom – válaszolom. Mert bármerre fordulok, hirtelen mindenhol szellemek vannak.

Száz meg száz szellem.

KILENCEDIK FEJEZET

AKKOR SEM HISZEM, HA LÁTOM

A szellemek csak néhány centire lebegnek a padlótól, és három dolog közös bennük. Mindegyikük áttetsző, mindegyikükből valami furcsa, ködös ragyogás sugárzik, és mindannyian dohos szagot árasztanak, ami régi, poros könyvekre emlékeztet.

Jelenleg a folyosónak olyan szaga van, mint egy homályos, ősi könyvtárnak, annak ellenére is, hogy földöntúli fényárban úszik.

– A francba, ma sokan vannak – motyogom. Megpróbálok mentális térképet rajzolni körülöttük a lépcsőházig, de annyian vannak, hogy nem tudom, hogyan juthatnék el mellettük sértetlenül.

A Calder Akadémia hosszú és nem túl fényes múltja nyomán hosszadalmas, kísérteties örökség maradt. Egy olyan, ami kifejezetten kellemetlen számomra, hiszen egész életemben láthattam a díszes szellemtársaság minden tagját.

Nem tudom, hogy én miért látom őket, amikor a családomban senki másnak nincs ilyen képessége. És végképp nem tudom, hogy ugyanaz a varázslat és védelem, amely gátolja a mantikórerőm kiteljesedését, amely megakadályozza, hogy átváltozzak vagy mérget termeljek, miért nem fékezi ezt a furcsa képességet is. Talán ez nem is erő. Talán valami extraképesség, amivel a sors úgy döntött, hogy megátkoz, mintha az, hogy erre az átkozott szigetre születtem, nem lenne elég nagy szívás önmagában is.

Bármi is legyen az, ide vezetett, ide, ahol a halottak tengerét bámulom.

Teszek néhány óvatos lépést, aztán tényleg azt kívánom, bárcsak ne tettem volna, mert homályos szürke szemek százai fordulnak felém. Másodpercekkel később mindannyian lassan lebegni kezdenek felém – ami, úgy döntök, egy végső figyelmeztetés arra, hogy pucoljak el innen.

Sprintelni kezdek, Luis pedig közvetlenül mögöttem halad. Rögtön kikerülök néhány óriási abroncsos szoknyát és egy guruló fejet, és még egy karmestert is sikerül megkerülnöm, aki a pálcájával hadonászik a levegőben, miközben egy olyan szimfóniát vezényel, amelyet egyikünk sem hall.

Magabiztosság tölt el – talán tényleg eljutok a végéig anélkül, hogy megállítanának –, de aztán a semmiből valami felvillan közvetlenül előttem. Egy pillanatom van, hogy felismerjem, hogy egy tinilány az – derékig ér a haja, orrpiercingje van –, és aztán egyenesen átfutok rajta.

Fájdalom önt el, megragadja a belsőmet, és addig ráz, amíg úgy érzem, mindjárt felrobbanok. Mintha a molekulák, amelyek minden porcikámat alkotják, egyre gyorsabban és gyorsabban pörögnének, egymásnak ütközve, mielőtt a bőrömhöz vágódnának belülről. Összeszorítom a fogaimat, és sikerül visszafojtanom egy ösztönös nyögést, de közben megbotlok. Luis felém nyúl, de a keze lecsúszik a vállamról, és én orra esek. Mi a fene volt ez? Nem éreztem szellemnek – vagy legalábbis nem olyan szellemnek, mint amilyeneket eddig megérintettem.

Luis odaér és felhúz, de alig teszek egy-két lépést, máris szemtől szemben találom magam Finnegannel, az egyik szellemmel, akit a legrégebb óta ismerek.

– Clementine. – Halk, reszelős hangja betölti a folyosót, a bilincseinek csörgésével együtt, ahogy felém vánszorog, bal lábát maga után húzva a ködön keresztül. Az egyik szeme félig lelóg az arcára, a szemgödréhez csak egy vékony, alig látható ezüstszál rögzíti.

Ahogy felém tart, a szemem sarkából megpillantok egy vörös villanást.

Elfordítom a fejem, és próbálom kitalálni, melyik másik diák lenne olyan bolond, hogy kockáztatna egy kirándulást idelent, ha nem muszáj. De mielőtt rájöhetnék, ki volt az, Finnegan felém nyúl, és visszarángat a fájdalmas valóságba.

– Clementine, kérlek! – motyogja, kificamodott állkapcsa pattog és kattog, miközben egyik áttetsző keze megpróbálja megérinteni a vállamat. Épp időben kitérek előle, és futásnak eredek.

– Nem tudok segíteni, Finnegan – mondom neki, de mint máskor, most sem hall engem.

Nem lassítok, csak rohanok tovább a lépcsőház felé. Valami más villan meg jobbra tőlem, és hátraszökkenek, félreugrok, hogy ne kapjon el megint, bármi is legyen az.

Ez sikerül, és még egy kis csoport rövidnadrágba és fürdőruhába öltözött szellemet is sikerül elkerülnöm… csakhogy közben át kell dobnom magam egy újabb villódzó lényen, amely közvetlenül előttem materializálódik.

A lény hatalmas, valami űrruhának tűnő ruhába van öltözve, és ugyanolyan csillogó anyagot húz maga után, mint amilyen a tinilány mögött is volt. Teljesen másnak tűnik, mint a szokásos köd. De mielőtt még elgondolkodhatnék azon, hogy vajon miért lehet másmilyen, fejjel előre belerohanok valamibe, amit millió üvegszilánknak érzek.

Átvágnak rajtam, befúródnak a bőröm alá, belevágnak a húsomba, a csontjaimba, a szívembe. Minden porcikámat felaprítják, és a darabok egymásnak csapódnak, amíg már nem kapok levegőt, nem tudok gondolkodni, nem tudok lábra állni.

Sikítok, ahogy zuhanni kezdek, és hiábavaló erőfeszítéssel kinyújtom a karjaimat, hogy visszanyerjem az egyensúlyomat. Nem sikerül, és még néhány lépést haladok, mielőtt térdre esnék.

Mögöttem Luis azt kiáltja:

– Kelj fel, Clementine! – miközben megragadja a karomat, és húzni kezd.

A szellemek most már minden irányból közelednek felém – a furcsán villódzók és a megszokott, kifejlett szellemek –, és semmit sem tehetek, hogy megállítsam őket.

Luis elém helyezkedik, és megpróbál megvédeni engem, amennyire csak tud, a kivédhetetlentől. Még az öklét is felemeli, mintha készen állna a harcra, bár fogalmam sincs, milyen védekezésnek képzeli ezt egy rakás szellem ellen, akiket nem is lát.

Kapkodom a fejem, miközben megpróbálok felegyenesedni. De aztán egy szellem mellkasa hátulról a vállamba csapódik, és ezer tű szúrja át a bőrömet. Egy másik szellem megragadja a karomat, és jéghideg borotvapengéket küld belém.

A gyomrom forog és émelyeg a kíntól.

Kétségbeesetten tántorogva próbálok elmenekülni a fájdalom elől… csakhogy egy újabb villódzóba ütközöm.

És nem is akármilyen villódzóba. Ez egy kisgyerek, aki sárkányos pizsamát visel, és egy túlméretes tükröt tart a kezében.

– Vegyél fel! – jajveszékel, kis ujjaival a csípőmbe kapaszkodik. A fájdalom olyan erős, hogy egyenesen a húsig éget a bőrömön keresztül, és továbbmegy a csontokig.

Ösztönösen elrántom magam, de kis arcán könnyek csordulnak végig. Nem több három-négy évesnél, és villódzás ide, fájdalom oda, nem hagyhatom csak úgy itt.

Így hát leguggolok, amíg az arcunk egy szintbe nem kerül, és nem veszek tudomást Luis ijedt kiáltásáról.

– Clementine! Mit csinálsz?

Tudom, hogy nem hall engem, nem érez, de azért kinyújtom az egyik ujjam, hogy letöröljem a fiú néhány könnycseppjét. A furcsa, tüzes érzés átterjed az ujjbegyeimre és a tenyeremre.

Az egyetlen válasza az, hogy átkarol, és még erősebben zokog, miközben a nyakamba nyomja kis arcát. Nem érzem a súlyát a karjaimban, de az érintése nyomán mégis elönt a kín, minden oldalról fájdalom tódul belém. De nem engedem el – hogyan is tehetném, amikor nincs senki más, aki átölelhetné?

– Mi a baj? Jól vagy? – kérdezem ösztönösen, bár tudom, hogy választ nem kaphatok.

De ő megrázza a fejét, ami a fájdalom újabb, mélyebb hullámait küldi át rajtam, és közben azt nyöszörgi:

– Nem szeretem a kígyókat.

– Én sem – felelem, miközben megborzongok. De aztán rádöbbenek, hogy nem egyszerűen beszél hozzám… válaszol nekem.

Ami azt jelenti, hogy hall engem, annak ellenére, hogy a többi szellem egyike sem volt képes erre eddig.

Csak egy másodpercem van arra, hogy elgondolkodjam, hogyan lehetséges ez, mielőtt megkérdezi:

– Miért nem? – Könnyes szeme tágra nyílt, és kis kezei égetik az arcom, ahol megsimogat.

– Megharapott egy, amikor annyi idős voltam, mint te, és azóta nem mentem kígyó közelébe.

Bólogat, mintha értene, mielőtt suttogva azt mondja:

– Akkor futnod kellene.

TIZEDIK FEJEZET

FOG ESNI FOG?

Még mindig nem hiszem el, hogy válaszol nekem. De aztán felfogom a szavait, és émelyítő borzongás fut végig rajtam.

– Mit jelentsen ez? Mit…

Elakad a szavam, amikor hirtelen csattanás visszhangzik a folyosón, amit hangos, csontig hatoló üvöltés követ. Ami közel sem hangzik olyan tompán, mint kellene.

– Ez meg mi a tököm? – riadozik Luis, ezüstös szeme tágra nyílt, és pillantása nem kicsit vad.

Mielőtt válaszolhatnék, egy hatalmas árnyék türemkedik a látóterünkbe, amelytől mindkettőnknek elakad a szava. Ilyen lényt még életemben nem láttam, és nem is hallottam ilyesmiről soha. Természetellenesen nagy, farkasszerű testének hüllőre emlékeztető fején tüzes borostyánszínű szemek sorakoznak. A felső végtagjait támadásra kész, sziszegő kígyók helyettesítik, és amikor kinyitja a száját, a szájpadlását, az ínyét és a nyelvét hatalmas, késszerű fogak borítják.

Halk, vészjósló morgást ad ki, és én rémülten nézem, ahogy az összes fog csörömpölve a padlóra hull – némelyikük eltalál minket, felhasítja a bőrünket, ahogy leesik. És a legnagyobb rémületünkre azonnal újak nőnek a helyükre, a tátongó szájat vadonatúj horrorshow-vá változtatva.

– Fuss, Clementine! – sikoltja Luis vadul hátrálva. Mondania sem kell, mert én már menekülök, rémült kiáltása csak fokozza a bennem gyűlő fagyos rémületet, miközben a folyosó végén lévő lépcső felé száguldunk.

Basszák meg a krikklerek. Csesszék meg a szellemek.

Mert úgy tűnik, hogy Carter bácsi nem végzett túl jó munkát a laza ajtó rögzítésében. Mert a mögöttünk lévő szörnyeteg a legrosszabb rémálmaimat is mind lepipálja. És most épp ránk szegezi a sok izzó szemét.

Futni kezdünk, és én túlságosan rémült vagyok ahhoz, hogy a hátam mögé nézzek, de a hátborzongató csattanó hangok, amiket a fogai adnak, ahogy a padlóhoz csapódnak, egyre közelednek felénk. Egy nap hányszor veszítheti el egy lény a fogait?

Rákapcsolok, gyorsabban futok, de még mindig nem elég gyorsan. Valami megüti a vállamat, és furcsa, bizsergető zsibbadás fut végig a karomon. Épp időben pillantok hátra, hogy lássam, amint a szörny „karját” alkotó tucatnyi kígyó közül az egyik visszahúzódik – és egy másik kígyó felágaskodik, miközben újra lecsapni készül rám.

– Mi a tököm ez az izé? – kiáltja oda nekem Luis. – Azon kívül, hogy egy horrorfilmből szabadult ki?

Annyira gyorsan futok, hogy még a válaszhoz sincs elég levegőm, miközben balra kanyarodok, hogy megpróbáljak kikerülni a csapás zónájából. Nem megy – a kígyók túl hosszúak. Egy másik a hátam alsó részén kap el, a fogai gyorsan és keményen belém mélyednek. Jobbra fordulok, hogy kitérjek előle, és továbbmegyek.

A zörgő hang, amely minden egyes lépésénél hallatszik, elárulja, hogy bár sikerült kiszabadulnia a zárkájából, még mindig rajta van a lánc. De úgy tűnik, a lánc elég hosszú ahhoz, hogy a folyosó nagy részét, ha nem is az egészet, elérje vele. Ez igazán világbajnok döntésnek tűnik Carter bácsi részéről.

– Fuss gyorsabban! – sürgetem Luist, éppen akkor, amikor az egyik kígyó megragadja a bokájánál fogva, és lerántja a földre. Luisnak sikerül lerúgnia magáról, felpattan, és tovább rohan.

Egy kígyó a fejem felé villan. Lehajolok, hogy elkerüljem. De ekkor a lény ismét éles pengék záporaként küldi ránk az összes fogát. Megpróbálom magam megvédeni, de hiába. A természetes tőrként működő fogak gyorsan hasogatják a bőrömet. Luis odanyúl, hogy kihúzzon a veszélyzónából.

Hálás pillantást vetek rá, miközben azt kiáltom:

– Menj tovább!

A szörny újra felüvölt, és hirtelen nem rám, hanem a legjobb barátomra támad, hosszú kígyóujjai Luis alkarja köré tekerednek.

Luis megpördül, és hosszú, mély vicsorgást hallat, ami talán a legfélelmetesebb hang, amit valaha hallottam tőle. A szörny is így gondolhatja, mert egy pillanatra visszahőköl, mielőtt reagálni tudna.

De Luisnak csak egy pillanatra van szüksége, hogy kiszabaduljon. Még egyszer, utoljára elindulunk a lépcsőház felé. A második lépcsőfokig jutunk, amikor a szörnyeteg újra megragad engem. A kígyókat a derekam köré tekeri, és elkezd hátrafelé húzni.

A torkomra forr a sikoly, ahogy kétségbeesetten próbálom kihúzni magam a szorításából. De most már megragadott, és nem ereszt.

Luis megveti a lábát a következő lépcsőfokon, és megpróbálja lekapni a kígyókat a derekamról, egyszerre kettőt. De valahányszor lekap kettőt, újabb kettő veszi át a helyüket, mint egy sziszifuszi rémálomban.

– Menj el! – mondom Luisnak, amikor a lény ismét vedleni kezdi a fogait. – Tűnj el innen!

– A frászt! – Luis kimondottan sértettnek tűnik a szavaim hallatán.

De most túlságosan lefoglal, hogy megpróbáljam kihámozni magam szorult helyzetemből ahhoz, hogy érdekeljen a lelke. Kétségbeesetten, rémülten, miközben a szívem a bordáim mögött dübörög, megteszem az egyetlen dolgot, ami eszembe jut. Felemelem a bal lábamat, és olyan erősen rúgok hátrafelé, ahogy csak tudok.

Lehet, hogy nincs meg a teljes erőm, de egy mantikór testi erejével bírok, és amikor a sarkam a térdéhez ér, az émelyítő hangon roppan. A szörny dühösen felüvölt, hevesen meginog, és a kígyók is fájdalmasan sziszegnek, ahogy letekerednek a derekamról, fogaik több helyen is megpróbálnak belém kapaszkodni, és a bőrömbe karmolnak.

– Mozgás! – kiabál Luis.

Előrerohanok, úgy száguldok a lépcsőfokokon felfelé, mintha az életem múlna rajta – mert valószínűleg pont ez a helyzet.

Mögöttünk a lény is magához tért. Mind a négy kicsavart, csúszómászó kezét felénk nyújtja, amikor a lánc, ami tartja, végre megfeszül.

Olyan hangot ad ki, ami félig sziszegés, félig üvöltés, és totálisan félelmetes, de nem nézek hátra, ahogy Luisszal felfelé dübörgünk a lépcsőn. Felérünk a tetejére, és szinte kizuhanunk a folyosóra, miközben az ajtó becsukódik mögöttünk.

Mielőtt bármelyikünk is levegőt vehetne, Roman, a folyosói troll felbukkan, büntetőfüzettel a kezében.

– Clementine, tudod, hogy nem szabad a lépcsőn futni. Ez már a második kihágásod a héten. Mindkettőtöket fel kell írnom.

– Ez most komoly? – vicsorog Luis felháborodottan.

A troll csak rosszallóan cicceg. Letépi a céduláinkat, és átnyújtja nekünk.

– További szép napot kívánok – mondja nekünk. – Ó, és csillapítsátok a vérzést, jó? Tudjátok, hogy ez ellenkezik a diákbiztonsági szabályzattal, és nagyon nem szeretném, ha ma újra fel kellene írnom titeket.