A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Estelle Maskame: Did I Mention I Love You?

Published by Black & White Publishing, Edinburgh, 2015

Fordította: Gondáné Kaul Éva

Könyvterv: Malum Stúdió

Copyright © 2015 by Estelle Maskame

Hungarian translation © Gondáné Kaul Éva, 2017

Copyright © Gabo Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-534-0

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Az olvasóimnak, akik a kezdetektől velem voltak, mert ez a könyv nem az enyém, hanem a miénk.

Köszönetnyilvánítás

Hálás köszönet az olvasóimnak, akik a kezdetektől fogva velem voltak, és figyelemmel kísérték ennek a könyvnek az alakulását. Köszönöm, hogy élvezetessé tettétek számomra az írást, és ilyen sokáig kitartottatok mellettem. Köszönöm mindenkinek a Black & White Kiadónál, hogy ugyanúgy hittek ebben a könyvben, mint én. Örökké hálás leszek Janne-nak, aki meg akarta hódítani a világot; Karynnak a hasznos tanácsaiért és a szakértelméért; valamint Laurának, aki mindig gondoskodott rólam. Köszönöm a családomnak a kitartó támogatást és bátorítást, főleg az anyámnak, Fenellának, aki gyerekkoromban gyakran elvitt a könyvtárba, és megszerettette velem a könyveket; apámnak, Stuartnak, aki mindig buzdított, hogy író legyek; és végül, de nem utolsósorban a nagyapámnak, George Westnek, aki az első naptól kezdve hitt bennem. Köszönöm, Heather Allen és Shannon Kinnear, hogy meghallgattátok az ötleteimet, és hagytátok, hogy állandóan erről a könyvről fecsegjek, és egyszer sem mondtátok, hogy fogjam be a számat, pedig biztosan az őrületbe kergettelek titeket az örökös lelkendezésemmel. Köszönöm Neil Drysdale, hogy segítettél eljutni ide, ahol most vagyok. Köszönöm, köszönöm, köszönöm. Végezetül köszönetet mondok Danica Proe-nak, az alsós tanárnőmnek, aki először mondta nekem, hogy úgy írok, mint egy igazi író, és rádöbbentett arra, hogy tényleg író akarok lenni.

1

Egyvalamit tutira megtanultam a könyvekből meg a filmekből: azt, hogy Los Angeles a világ legkirályabb városa, ahol a legkúlabb emberek élnek, és ahol a legmenőbb strandok vannak. Ezek után érthető, hogy a földkerekség összes csajával együtt én is mindig arról álmodoztam, hogy egyszer eljutok ebbe a földi paradicsomba, ahol majd a Venice Beach homokos fövenyén kocogok, rátenyerelek a celebek csillagára a Hírességek sétányán, és a „Hollywood” felirat mögött állva gyönyörködöm a városban.

És persze végigcsinálom a többi uncsi turistás dolgot is.

Egyik fülhallgató a fülemben van, és félig a zenére figyelek, félig pedig az előttem haladó futószalagot sasolom. Egy nyugis helyet keresek, ahol lekaphatom a bőröndömet. A körülöttem lévők tülekednek, és hangosan beszélgetnek az útitársaikkal. Egyikük felkiált, hogy megvan a bőröndje, a másik visszaüvölti, hogy nem is az az övé. Megforgatom a szemem, és a felém közeledő khakiszínű bőröndre koncentrálok. Az oldalára írt dalszöveg alapján azonnal felismerem, ezért gyorsan megragadom, és leemelem a szalagról.

– Itt vagyok! – kiált egy ismerős hang. A zene egy kicsit elnyomja az apám feltűnően mély hangját, de nincs az a hangerő, ami megakadályozná, hogy meghalljam, akár egy mérföldről is. Olyan fájdalmas emlékeket ébreszt, hogy képtelen lennék nem tudomást venni róla.

Amikor az anyám közölte velem, hogy az apám nyárra meghívott magához, mindkettőnkből kitört a nevetés, annyira képtelen volt az egész.

– Nem kell elmenned hozzá – emlékeztetett anyu szinte minden nap. Három évig nem hallottam felőle, és most hirtelen azt akarja, hogy az egész nyarat vele töltsem? Talán nem döbbentünk volna meg ennyire, ha nem ilyen hirtelen csinálja. Pedig csak annyit kellett volna tennie, hogy időnként felhív, érdeklődik a hogylétem felől, és fokozatosan visszacsempészi magát az életembe. De nem, ő egyből belecsapott a lecsóba, és közölte, hogy szeretne nyolc hetet velem tölteni. Anyám határozottan ellenezte az ötletet. Miután három évig nem jelentkezett, anyu szerint nem érdemli meg ezt a nyolc hetet. Szerinte sosem lehet bepótolni az elvesztegetett éveket. De apa erősködött, és egyre azt hangoztatta, hogy Kalifornia tetszeni fog nekem. Nem tudom, miért döntött úgy, hogy egyszer csak felbukkan az életemben. Helyre akarja hozni a kapcsolatunkat, amit az eltűnése napján megszakított velem? Ebben nem nagyon hittem, végül mégis felhívtam, és közöltem vele, hogy menni akarok. Nem miatta döntöttem így, inkább a csodás strandokra gondoltam, sőt az is megfordult a fejemben, hogy beleszeretek egy bronzbarnára sült, kockás hasú Abercrombie & Fitch modellbe. Ezen kívül más okom is volt arra, hogy kilencszáz mérföldre legyek Portlandtől.

Ezek után talán érthető, hogy nem voltam különösebben izgatott vagy boldog, amikor megláttam a felém közeledő férfit.

Három év után várható, hogy az emberek megváltoznak. Három éve még hat centivel alacsonyabb voltam, és az apám nem őszült. Három éve nem lett volna kínos a találkozásunk.

Igyekszem mosolyogni, sőt vigyorogni, mert így nem kell magyarázkodnom, miért vagyok mindig olyan komor. Mindig könnyebb mosolyogni.

– Nocsak, itt az én kislányom! – kiált fel apu. A szemét tágra nyitja, és hitetlenkedve csóválja a fejét, mintha nem hinné el, hogy megváltoztam. Milyen meglepő, hogy egy tizenhat éves másképp néz ki, mint egy nyolcadikos.

– Ja – válaszolom, és kihúzom a füldugót a fülemből. A két zsinórt a kezemben tartom, és még most is hallom a zene rezgését.

– Nagyon hiányoztál, Eden – közli velem. Most mi van? Örülnöm kellene, hogy hiányzom az apámnak, aki évekkel ezelőtt otthagyott minket az anyámmal? Vessem magam a karjába, és bocsássak meg neki mindent? A dolgok nem így működnek. A megbocsátást nem elvárni kell, hanem kiérdemelni.

De ha nyolc hétig vele fogok lakni, akkor legalább meg kell próbálnom félretenni az ellenséges érzelmeimet.

– Nekem is hiányoztál.

Apa rám mosolyog, és az arcán két gödröcske jelenik meg.

– Majd én viszem. – Megragadja a bőröndömet, és a kerekeire állítja.

Elindul a kijárat felé, én meg követem. Mivel a híres LAX repülőtéren vagyunk, folyamatosan nézelődök, hátha arrafelé nyomul egy színész vagy egy modell, de egyetlen ismerős celebet sem látok kifelé menet.

Amikor kilépünk az épületből, az arcomat megcsapja a meleg. A nap megcirógatja a bőrömet, és a szél belekap a hajamba. Süt a nap, de azért elég sok felhő van az égen.

– Azt hittem, itt melegebb lesz – jegyzem meg. Kicsit bosszant, hogy Kaliforniában is van felhő, szél meg eső. Valahogy másra számítottam. Nem gondoltam volna, hogy az unalmas Portlandben melegebb van nyáron, mint itt, Los Angelesben. Olyan csalódott vagyok, hogy legszívesebben hazamennék, pedig Oregon elég béna hely.

– Azért elég meleg van – tiltakozik apa, mintha úgy érezné, hogy mentegetőznie kell az időjárás miatt. Amikor rásandítok, látom rajta, hogy nem tudja, mit mondjon még. Nincs miről beszélgetnünk, mert minden szó csak tovább fokozná a helyzet kínosságát.

Apám egy fekete Lexus mellett állítja meg a bőröndöt. Hitetlenkedve bámulom a csillogó járgányt. A válás előtt a szüleimnek egy rozzant Volvója volt, ami havonta lerobbant. Szerencsés esetben, mert sokszor még ennél is gyakrabban megadta magát. Apának most nagyon jó állása lehet, vagy annak idején úgy döntött, hogy ránk nem költi a pénzét. Talán nem voltunk neki elég fontosak.

– Nyitva van – közli, az ajtó felé bökve az állával, közben kinyitja a csomagtartót, és beteszi a bőröndömet.

A kocsi jobb oldalához lépek, leveszem a hátizsákomat, és beülök. A bőrülés égeti a csupasz combomat. Csendben ülök, és nem kell sokáig várnom, mert néhány másodperc múlva apa behuppan a volán mögé.

– És… Milyen volt a repülés? – kérdezi könnyed hangon, miközben kifarol a parkolóhelyről.

– Oké volt. – Bekapcsolom a biztonsági övet, és a hátizsákot az ölemben tartva kinézek az ablakon. Elvakít a nap, ezért a hátizsák első zsebéből előveszem a napszemcsimet, és felteszem. Aztán nagyot sóhajtok.

Apám nyel egyet, és nagy levegőt vesz, mielőtt felteszi a következő kérdését.

– Hogy van az anyád?

– Remekül – vágom rá, kicsit túlságosan lelkesen, mert hangsúlyozni akarom, anyu milyen jól elvan nélküle. Pedig ez nem teljesen igaz. Anya inkább… megvan. Nincs remekül, de nem is szenved. Az utóbbi néhány évben megpróbálta meggyőzni magát, hogy a válás megtanította valamire, amit hasznosnak találhat. Szeretné azt hinni, hogy egy életre szóló leckét kapott, és bölcsebb lett, pedig egyszerűen csak arról van szó, hogy megrendült a bizalma a férfiakban. – Jobban, mint valaha – teszem hozzá.

Apa bólint, és megmarkolja a kormánykereket. Elhagyjuk a repülőtér területét, és elindulunk a sugárúton. Az út többsávos, és tele van kocsikkal, de azért gyorsan halad a forgalom. A táj elég lapos. Nincsenek olyan magas épületek, mint New Yorkban, és az utat nem szegélyezik fák, mint otthon, Portlandben. Csak az vigasztal, hogy tényleg léteznek pálmafák. Már kezdtem azt hinni, hogy ez is csak egy legenda.

Útjelző táblák tűnnek fel, és mutatják, melyik sáv melyik városba vagy városrészbe vezet. Egyiket sem tudom elolvasni, olyan nagy sebességgel suhanunk el alattuk. Újabb kínos csend telepszik ránk, de apa gyorsan megköszörüli a torkát, és megint megpróbál társalgásba bocsátkozni velem.

– Imádni fogod Santa Monicát – jelenti ki, és halványan elmosolyodik. – Nagyon klassz hely.

– Igen, utánanéztem a neten – válaszolom. Az ablaknak támasztom a könyökömet, és kinézek az útra. Los Angeles eddig egyáltalán nem olyan csodás, mint ahogy a neten látott képek alapján elképzeltem. – Ott van az a nagy móló, ugye?

– Igen, a Pacific Park. – A nap az apám kezére esik, és meglátom az arany jegygyűrűt az ujján. Felsóhajtok. Apa észreveszi. – Ella már alig várja, hogy megismerjen – közli halk hangon.

– Én is várom. – Ez persze nem igaz.

Az apám nemrég közölte velem, hogy Ella az új felesége. Az anyám helyett. Valami új, valami jobb. Ez egyszerűen nem megy a fejembe. Mit tud ez az Ella, amit az anyám nem? Ügyesebben sikálja az edényeket? Finomabb fasírtot készít?

– Remélem, jól kijöttök egymással – jegyzi meg apa némi kínos csönd után, és a jobb szélső sávba sorol a kocsival. – Szeretném, ha működne a dolog.

Lehet, hogy apámnak ez a kívánsága, nekem viszont egyáltalán nem tetszik ez a hirtelen támadt közös családi bájolgás. Nem rajongok az ötletért, hogy lesz egy mostohaanyám. Én egy hagyományos családot szeretnék, ahol csak mi hárman vagyunk: papa, mama, gyerek. Nem kell semmi más. Nem szeretem a változásokat.

– Hány gyereke is van? – kérdezem kicsit megvető hangon. Nemcsak egy csodás mostohaanyát kaptam a nyakamba, hanem még mostohatestvéreim is lettek.

– Három – vágja rá az apám. Látom rajta, hogy kezdi kiakasztani a negatív hozzáállásom. – Tyler, Jamie és Chase.

– Oké – bólintok. – Hány évesek?

Beszéd közben apám az előttünk lévő stoptáblát figyeli, és lassít.

– Tyler nemrég múlt tizenhét, Jamie tizennégy, Chase pedig tizenegy éves. Próbálj meg kijönni velük, drágám. – Világosbarna szeme sarkából könyörgő pillantást vet rám.

– Oké – bólintok megint. Eddig azt hittem, hogy egy halom totyogóval fogok találkozni, akik még egy értelmes mondatot sem tudnak kimondani. – Rendben.

Fél óra múlva egy kanyargós úton haladunk, ami valószínűleg a külvárosba vezet. A járdát árnyat adó terebélyes fák szegélyezik. Ezen a környéken a házak jóval nagyobbak, mint amelyikben anyával élünk. Nincs köztük két egyforma, mindegyiknek más a színe, a szerkezete, a mérete. Apa Lexusa egy fehér kőből épült ház előtt áll meg.

– Itt laksz? – A Deidre sugárút túlságosan normálisnak tűnik, mintha Észak-Karolina közepén lenne. Nem számítottam arra, hogy Los Angeles normális. Cifrának és extravagánsnak képzeltem, de úgy tűnik, tévedtem.

Apa bólint, leállítja a motort, és visszahajtja a napellenzőt a helyére.

– Látod azt az ablakot? – Az egyik emeleti ablakra mutat, a ház jobb oldalán.

– Igen.

– Az a szobád.

– Aha… – Csak ennyit tudok kinyögni. Nem gondoltam volna, hogy saját szobát kapok arra a nyolc hétre, amíg itt leszek. De a ház elég nagy, úgyhogy biztosan rengeteg helyiség van benne. Örülök, hogy nem egy felfújható ágyon kell aludnom a nappali közepén. – Kösz, apa. – Amikor ki akarok szállni, rá kell jönnöm, hogy a sortnak nem csak előnyei vannak. Kellemes viselet ebben a melegben, de a csupasz combom hozzáragadt a bőrüléshez. Beletelik egy percbe, mire ki tudok kászálódni a kocsiból.

Apa megkerüli a járgányt, kiveszi a bőröndömet, és a járdára állítja.

– Menjünk be – javasolja, majd kirántja a bőrönd nyelét, és húzni kezdi az ajtó felé.

Követem aput a kikövezett úton, ami a bejárati ajtóhoz vezet. Az ajtó mahagóniból készült, és látszik rajta, hogy nem két fillérbe került. Egész idő alatt a Converse cipőmet bámulom, és a fehér gumiszegélyre firkált feliratot böngészem. Megnyugtat, hogy a szöveget olvasgatom. Persze mire az ajtóhoz érünk, már így is tök ideges leszek.

A ház bosszantóan hivalkodó, de azért szép. Ha összehasonlítom azzal a házzal, ahol ma reggel felébredtem, akkor egy ötcsillagos szállodának tűnik. A felhajtón egy fehér Range Rover parkol. Milyen csicsás, gondolom.

– Ideges vagy? – kérdezi apa az ajtó előtt tétovázva. Megnyugtatóan rám mosolyog.

– Egy kicsit – ismerem be. Megpróbáltam nem gondolni arra, mennyi minden sülhet el rosszul, de most félelmet érzek a szívem mélyén. Mi van, ha az egész társaság gyűlölni fog?

– Nem kell aggódnod. – Apa kinyitja az ajtót, és bemegyünk. A bőröndöm kereke hangosan zörög a parkettán.

Az előszobában erős levendulaillat csapja meg az orromat. Előttem van az emeletre vezető lépcső, jobbra pedig egy félig nyitott ajtó, amely biztosan a nappaliba vezet. Kicsit odébb egy nagy boltívet pillantok meg, mögötte pedig a konyhát. És a konyhából egy nő siet felém.

– Eden! – kiált fel a nő. Átölel, amennyire a nagy melle engedi, aztán hátralép, és szemügyre vesz. Viszonzom az ölelését, és én is megnézem a szőke hajú, karcsú nőt. Valami miatt arra számítottam, hogy hasonlítani fog az anyámra. De úgy látszik, apának nemcsak a lakáskörülményei változtak meg, hanem az ízlése is, mármint a nők terén. – Olyan jó, hogy végre találkozhatok veled!

Kicsit hátrébb lépek. Legszívesebben elhúznám a számat, vagy grimaszt vágnék. Apa biztosan azonnal visszavinne a repülőtérre, ha ilyen tiszteletlenül viselkednék. Ezért csak ennyit mondok: – Szia.

A nő megint felkiált: – Te jó ég! A szemed pont olyan, mint Dave-é!

Ennél rosszabbat nem is mondhatott volna. Inkább az anyám szemét szeretném, mert ő nem sétált ki az életemből.

– Az enyém sötétebb – jegyzem meg lenézően.

Ella nem erőlteti a témát, inkább más irányba tereli a beszélgetést.

– Gyere, ismerkedj meg a többiekkel is. Jamie, Chase, gyertek le! – kiált fel a lépcsőn, majd megint felém fordul. – Dave említette a ma esti összejövetelt?

– Összejövetelt? – ismétlem meg. A kaliforniai tartózkodásom alatt nem terveztem részt venni semmilyen társasági eseményen. – Apa? – Az apámra sandítok, és felvonom a szemöldökömet. Igyekszem nem megölni a gyilkos pillantásommal.

– Beizzítjuk a grillt a szomszédokkal – magyarázza apám. – Nincs is jobb, mint egy kellemes barbecue-val kezdeni a nyarat.

Jaj, ne! Utálom a társaságot, meg a barbecue-t is.

– Remek – nyögöm ki.

Nagy dübörgés hallatszik, amikor két fiú rohan le az emeletről, kettesével véve a lépcsőfokokat.

– Ő Eden? – súgja oda Ellának a nagyobbik, amikor odaér hozzánk. Persze meghallom a kérdését. Biztosan ő Jamie. A tágra nyílt szemű kisebb fiú pedig Chase.

– Sziasztok – üdvözlöm őket, és rájuk mosolygok. Visszaemlékszem arra, amit apámmal beszéltem a kocsiban. Jamie tizennégy éves. Két évvel fiatalabb nálam, mégis ugyanolyan magas, mint én. – Mizu?

– Semmi különös – válaszolja Jamie. Totál az anyjára ütött. Csillogó kék szeme és szőke haja elárulja, hogy Ella fia. – Kérsz valamit inni?

– Nem, kösz – hárítom el az ajánlatát. Jamie kihúzza magát, igyekszik udvarias lenni, és elég éretten viselkedik a korához képest. Talán jól kijövünk majd egymással.

– Chase, köszönj szépen Edennek – unszolja Ella a kisebbik fiát.

Chase zárkózottnak tűnik. Ő is Ella tökéletes génjeit örökölte.

– Szia – motyogja zavartan, de közben nem néz a szemembe. – Anya, átmehetek Mattékhez?

– Persze, drágám, de hétre gyere vissza – válaszolja Ella. Vajon Ella olyan anya, aki veszekszik, ha a gyereke lemorzsázza a szőnyeget, vagy azt sem bánja, ha a porontya két napra eltűnik? – Grillezni fogunk, ugye emlékszel?

Chase bólint, aztán elviharzik mellettem. Feltépi a bejárati ajtót, és el sem köszönve tőlünk, kirohan a házból.

– Anya, körbevezessem Edent? – kérdezi Jamie, mihelyt az öccse eltűnik.

– Az jó lenne – válaszolom helyette. Jamie társasága biztosan jobb lesz, mint Elláé vagy az apámé. Semmi értelme olyan emberekkel időznöm, akiktől a lehető legtávolabb szeretnék lenni. Úgyhogy egyelőre az új mostohatestvéreimmel fogok lógni. Nekik is biztosan olyan furcsa ez az egész helyzet, mint nekem.

– Nagyon kedves tőled, Jay – áradozik Ella. Láthatóan örül, hogy nem neki kell közölnie velem, hol van a mosdó. – Mutasd meg neki a szobáját.

Apa biccent, és elmosolyodik.

– A konyhában leszünk, ha szükséged van valamire.

Minden erőmet össze kell szednem, hogy ne horkantsak fel. Jamie közben megfogja a bőröndöm nyelét, és húzni kezdi felfelé a lépcsőn. Most kizárólag lebarnult combokra és friss levegőre van szükségem. Egyiket sem kapom meg, ha a házban lézengek az apámmal.

Megfordulok, hogy Jamie után menjek az emeletre, de távozás előtt még meghallom az apám halk kérdését, ami olyan, mint egy sziszegés.

– Hol van Tyler?

– Nem tudom – súgja vissza Ella.

Ahogy távolodok tőlük, elhalkul a hangjuk, de azért még hallom az apám válaszát.

– Tehát hagytad, hogy elmenjen?

– Igen – vágja rá Ella, mielőtt végképp hallótávolságon kívül kerülnék.

– A szobád pont szemben van az enyémmel – jelenti ki Jamie, amikor a lépcsőfordulóhoz érünk. – Tiéd a legmenőbb szoba. Onnan a legjobb a kilátás.

– Bocsi. – Halkan felnevetek, és mosolyt erőltetek az arcomra, miközben a kisfiú elindul az egyik ajtó felé. Öt hálószoba van a házban. De még egy utolsó pillantást vetek Ellára, aki a boltíven át belép a konyhába.

Ezek szerint az a szülőtípus, aki nem bánja, ha a gyereke egy időre lelép.

2

Ha egy szóval kellene leírnom a szobát, ahol a nyarat fogom tölteni, azt mondanám, hogy egyszerű. Nem tudok mást szót használni erre a helyiségre. Négy világos fal, egy ágy és egy fiókos szekrény. Ennyi. Ja, és az iszonyú hőség.

– Tetszik a kilátás – jegyzem meg, pedig nem is vagyok az ablak közelében, hogy láthatnám a tájat.

Jamie felnevet.

– Az apád azt mondta, hogy majd a saját ízlésed szerint rendezheted be a szobát.

Körülnézek, és szemügyre veszem a bézs színű szőnyeget meg a beépített szekrényeket. Tetszenek a tükrös tolóajtók. Sokkal menőbb ez a gardrób, mint az otthoni kis ruhásszekrényem. És van saját fürdőszobám is. Bekukucskálok az ajtón, és elégedetten felvonom a szemöldökömet. A zuhanyon látszik, hogy még soha nem használták.

– Tetszik? – szólal meg az apám a hátam mögött. Megpördülök, és a széles mosolyával találom szembe magam. Nem tudom, mikor lépett be a szobába. – Bocsánat, egy kicsit meleg van, de mindjárt bekapcsolom a légkondit. Öt perc, és kellemes lesz a klíma.

– Minden oké – nyugtatom meg. – Tetszik a szoba. – Majdnem kétszer akkora, mint a portlandi szobám, ezért lehetetlen nem szeretni. Hiába egyszerű a berendezése, akkor is tetszik.

– Éhes vagy? – Úgy tűnik, mostanában az apám csak kérdezősködni tud. – Egész délután utaztál, biztosan az vagy. Mit kérsz enni?

– Nem vagyok éhes – tiltakozom. – Azt hiszem, inkább kimegyek futni. Kicsit megmozgatom a lábamat. – Nem akarom kihagyni a napi futásomat, és kocogás közben legalább felfedezhetem a környéket.

Apám arcán aggodalom fut át. Néhány másodpercig a szemöldökét ráncolva néz rám, mintha arra kértem volna, hogy vegyen nekem füvet.

– Apa! – jelentem ki határozottan. Félrehajtom a fejem, és halkan felnevetek. – Tizenhat éves vagyok, és elmehetek egyedül otthonról. Csak körül szeretnék nézni.

– Legalább vidd magaddal Jamie-t – javasolja. Jamie kíváncsian felvonja a szemöldökét. Vagy inkább meglepetten? Nem tudom eldönteni. – Jamie… – fordul apa a kisfiú felé. – Ugye szeretsz futni? Elkíséred Edent, nehogy eltévedjen?

Jamie együtt érző pillantást vet rám.

– Persze – válaszolja készségesen. – Megyek átöltözni. – Azt hiszem, megérti, milyen az, amikor az embert a szülei mindentől óvják, és úgy bánnak vele, mintha ötéves lenne.

Mindent összevetve, elég rosszul indulnak a dolgok Santa Monicában. Ez az első nap, és máris majdnem elviselhetetlen a feszültség köztem meg apa között. Kénytelen vagyok részt venni egy grillpartin, ahol egy csomó idegennel kell bájolognom. Ráadásul kísérőt kapok, amikor ki akarok menni futni.

Ez az első nap, és máris megbántam, hogy idejöttem.

– Ne menj túl messzire – figyelmeztet apa, majd kimegy a szobából, és nyitva hagyja az ajtót, hiába szólok utána, hogy csukja be.

Jamie az ajtóhoz lép, és visszanéz rám.

– Most akarsz kimenni?

Megvonom a vállam.

– Ha neked megfelel.

A srác bólint, és kisiet a szobából. Ő nem felejti el becsukni az ajtót.

Nincs kedvem túl sokáig időzni itt. Annál is inkább, mert még mindig elég fülledt a levegő. Úgy látszik, a légkondi nem működik. A puha ágyra dobom a bőröndöt, és kihúzom a cipzárt. Örömmel látom, hogy minden cuccom épségben megérkezett, a laptoptól a fehérneműig. Máskor a bőröndöm fel van tépve, és hiányzik a fele, mert a csomagkezelők lusták és hanyagok. Beletúrok a bőröndbe, egészen az aljáig, mert a sportszerkómat csomagoltam be először.

Besietek a tágas fürdőszobába, és hallom, hogy megrezzen a mobilom. Ajaj, nemsokára megölnek. Emlékszem, Amelia a lelkemre kötötte, hogy hívjam fel, mihelyt megérkeztem. A mosdó melletti pultra teszem a futónadrágomat meg a sportmelltartómat, leülök a ragyogóan tiszta vécédeszkára, és keresztbe teszem a lábam. A legjobb barátnőm száma gyorstárcsázón van, úgyhogy a következő pillanatban már vonalban vagyunk.

– Helló-belló – szólal meg Amelia. Olyan a hangja, mint egy rajzfilmfigurának. Vagy egy őrült sportriporternek.

– Helló – válaszolok, a hangját utánozva. Felnevetek, aztán nagyot sóhajtok. – Ez a hely borzalmas. Hadd töltsem inkább veled a nyarat, légyszi.

– Remek ötlet! Máris olyan furcsa, hogy nem vagy itt.

– És szerinted az nem furcsa, hogy találkoznom kellett a mostohaanyámmal?

– Dehogynem – ismeri be Amelia. – Egyébként milyen? Ugye nem olyan, mint az a sunyi szörnyeteg a Hamupipőkében? Na és a mostohatesóid? Máris rád sózták őket?

Megrázom a fejem, pedig Amelia nem lát. Ha tudná, hogy most éppen rám fog vigyázni az egyik mostohaöcsém…

– Igazából nem is olyan kicsik.

– Nem?

– Kamaszok.

– Kamaszok? – kérdez vissza a barátnőm. Az utazásom előtt két hétig azon nyafogtam, hogy félek a mostohatesóimtól, mert nem tudom elviselni a hat évnél fiatalabb gyerekek társaságát. Hát ezek a fiúk sokkal idősebbek.

– Igen. És egész jó fejek. Az egyik kicsit szégyenlős, de ő a legfiatalabb, úgyhogy ez talán érthető. A másik kicsit idősebb, és szerintem jól ki fogunk jönni egymással. Nem tudom… Jamie-nek hívják.

– Azt hittem, hárman vannak – csodálkozik Amelia. – Azt mondtad.

– A harmadikkal még nem találkoztam – magyarázom neki. El is felejtettem, hogy tényleg három mostohatesóm van. Remek. Hárman fognak méregetni. – Később biztosan felbukkan ő is. Most kimegyek futni Jamie-vel.

– Eden… – Amelia hangjában rosszallást érzek. – Csak most értél oda. Lazíts egy kicsit. Remekül nézel ki.

– Nem. – A vállamhoz szorítom a mobilt, és leveszem a cipőmet. – Mondtak még rólam valamit? – kérdezem, pedig inkább nem akarom tudni a választ. De mindig ott motoszkál bennem a kíváncsiság, és én képtelen vagyok uralkodni rajta.

Csend van a vonalban.

– Eden, ne gondolj erre.

– Tehát igen – állapítom meg, inkább magamnak. A hangom olyan halk, mint egy suttogás. Amelia talán nem is hallotta meg. A telefonom megint megrezzen. – Figyelj, mindjárt lemerülök. Ma este egy béna grillpartin kell lennem. Ha mindenki borzalmas, akkor egész idő alatt veled fogok csetelni, hadd lássák, hogy vannak barátaim.

Amelia felnevet. Elképzelem, hogy a szokásához híven megforgatja a szemét.

– Rendben. Akkor várom a helyzetjelentést.

Mielőtt elköszönhetnék, a telefonom beadja a kulcsot, úgyhogy a pultra dobom, és a ruháim után nyúlok. A futás remek lehetőség arra, hogy kiszellőztessem a fejem, és most pont erre van szükségem. Pillanatok alatt felveszem a sportszerkómat. Olyan gyakran öltözöm be a futáshoz, hogy már álmomban is menne a dolog. Aztán visszamegyek a földszintre, és belépek a konyhába. Csodálkozva nézek körül. Csillogó, fekete pultok, csillogó, hófehér szekrényajtók, és fényes fekete padló. Szinte káprázik a szemem a sok ragyogástól.

– Nahát… – szalad ki a számon. A kezemben tartott vizesüvegre nézek, aztán az ablak előtt lévő makulátlan mosogatóra esik a pillantásom. Nem merem használni…

– Tetszik? – kérdezi az apám. Csak most veszem észre, hogy a helyiségben van. Mindig váratlanul bukkan fel, mintha a nyomomban járna.

– Tegnap szerelték be, vagy mi?

Felnevet, megcsóválja a fejét, és kinyitja a csapot.

– Tessék. Jamie odakint vár. Közben bemelegít.

Megkerülöm a konyhaszigetet, és a mosogatóhoz lépek, és zavaromban túltöltöm az üveget. Gyorsan rácsavarom a kupakot, és kisietek, mielőtt apa megint mondana valamit. Nem tudom, hogy fogom nyolc héten át kibírni vele.

A ház előtt Jamie ide-oda futkos a járdán. Amikor észrevesz, megáll, és rám vigyorog.

– Csak melegítek – mentegetőzik.

– Csatlakozhatok? – A fiú bólint. Meghúzom az üveget, és együtt kocogunk egy kicsit a pázsiton. Aztán kényelmes tempóban futni kezdünk a hangulatos utcákon.

Hosszú idő óta először futok zene nélkül, de udvariatlanságnak tartanám, ha teljesen kizárnám Jamie-t. Inkább beszélgetünk, néha szólunk egymásnak, hogy lassítsunk egy kicsit, és ennyi. De így is jól érzem magam. A nap most mintha erősebben sütne, mint egy órával ezelőtt. Nagyon tetszik a környék. Az utcákon a helybéliek kutyát sétáltatnak, babakocsit tologatnak, vagy bicikliznek. Talán mégis meg fogom szeretni ezt a várost.

– Utálod az apádat? – Már visszafelé kocogunk, amikor Jamie nekem szegezi a kérdést. Olyan váratlanul ér, hogy majdnem megbotlok.

– Tessék? – Hirtelen csak ennyit tudok kinyögni. Összeszedem a gondolataimat, és a járdát nézem. – Ez bonyolult.

– Én szeretem – jelenti ki Jamie zihálva. Csodálkozom, hogy még mindig lépést tud tartani velem.

– Aha.

– Igen. De látom, hogy van köztetek egy kis feszkó.

– Igen. – Az ajkamba harapok, és azon töröm a fejem, hogyan válthatnék témát. – Nézd azt a házat, milyen klassz.

Jamie-t nem tudom csak úgy lerázni.

– Miért ilyen kínos a helyzet köztetek?

– Mert szemét – válaszolom végül, mert ez az igazság. – Nem volt szép tőle, hogy elhagyott, és egyszer sem hívott fel. Egyszerűen szemét volt.

– Értem.

Ezzel be is fejezzük a társalgást, és visszakocogunk a házhoz. Kicsit nyújtunk a füvön, mielőtt bemegyünk zuhanyozni. Apa emlékeztet minket, hogy két óra múlva kezdődik a grillparti, aztán Jamie-vel elválunk egymástól, és mindketten bemegyünk a saját szobánkba.

Most már izzadtnak és koszosnak érzem magam, úgyhogy gyorsan töltőre rakom a mobilomat, és már húzok is be a fürdőszobába. Jólesik a meleg víz, ezért legalább fél órát maradok a zuhany alatt. Egy idő után már csak üldögélek, és élvezem a forró gőzt. Otthon nem lehet ilyen jót zuhanyozni.

A hátralévő másfél órát készülődéssel töltöm. Legszívesebben melegítőben jelennék meg a teraszon, de nem hiszem, hogy Ella örülne neki. Beletúrok a bőröndömbe, és kiválasztok egy szűk farmert meg egy blézert. Lezser és elegáns egyszerre. Ez jó lesz.

Felöltözöm, megszárítom a hajam, és besütöm, hogy laza hullámokban omoljon a vállamra, aztán sminkelek. Éppen testparfümöt fújok magamra, amikor az orromat megcsapják a szabadtéri grillezés jellegzetes illatai. Ezek szerint mindjárt hét óra.

Lemegyek a földszintre, és követem a konyha felől áradó illatot. A teraszra nyíló dupla üvegajtó nyitva van, és odakint már javában zajlik a buli. Tehát elmúlt hét óra. A hangszórókból zene árad, a kertben felnőttek álldogálnak és beszélgetnek. Itt van minden, ami miatt utálom az ilyen társasági összejöveteleket. Észreveszem Chase-t a medencénél, néhány hasonló korú kissrác társaságában. Apa a sarokban húspogácsákat forgat a grillen, közben néhány nyolcvanas évekbeli tánclépéssel próbálkozik. Borzalmas látvány.

– Eden! – kiált fel valaki. Megfordulok, és bosszankodva látom, hogy Ella szólít. – Gyere ki!

Talán ha úgy tennék, mintha rohamom lenne… Akkor visszamehetnék a szobámba, vagy ami még jobb, hazahúzhatnék.

– Bocsánat, hogy késtem egy kicsit. Nem néztem az órát.

– Semmi gond, tényleg – nyugtat meg Ella. A feje búbjára tolja a napszemüvegét, és egy pillanatra belép a konyhába, hogy kivezessen a fűre. – Remélem, éhes vagy.

– Én igazából…

– Ők a szemben lakó szomszédaink – vág a szavamba, és az előttünk álló középkorú házaspár felé int. – Dawn és Philip.

– Örülök a találkozásnak Eden – szólal meg Dawn. Tehát apa vagy Ella már mindenkit értesített az érkezésemről. Philip halványan rám mosolyog.

– Én is – felelem. Fogalmam sincs, mit mondjak még. Meséld el az életed történetét? Milyen terveitek vannak a jövőben, Dawn és Philip? Inkább én is elmosolyodom.

– Nemsokára megérkezik a lányunk is – folytatja Dawn, és a szavaitól azonnal ideges leszek. – Ő majd elszórakoztat téged.

– Remek – nyögöm ki. Elfordítom a pillantásom. Sosem jöttem jól ki a lányokkal. A lányok ijesztőek. Semmi kedvem megismerkedni Dawnék lányával. – Majd még találkozunk – búcsúzom a házaspártól.

Gyorsan lelépek, mielőtt Ella megint bemutatna valakinek. Negyven percig sikerül megúsznom újabb kínos jelenetek nélkül. A kerítésnél lődörgök, és a fejemet csóválva hallgatom a kert másik végéből áradó rettenetes zenét. Már az is ciki, hogy egyáltalán itt vagyok. Amikor végre elkészül az étel, és mindenki összegyűlik, a beszélgetés moraja elnyomja a rémes popzenét. Néhány percig a hamburgerem zsemléjét majszolom, aztán az egész tányért a szemetesbe hajítom. Amikor már azt hiszem, hogy sikerült megszabadulnom Ellától, újra meg újra felbukkan mellettem, és odavonszol egy újabb személyhez, párhoz vagy családhoz, és a mostohalányaként mutat be nekik.

– Na, itt van Rachael! – kiált fel egy idő után, és megint odavezet egy kisebb csoporthoz.

– Rachael? – kérdezek vissza. Ha már bemutattak neki, nem emlékszem rá. Egy óra alatt annyi új emberrel találkoztam, hogy az agyam egy idő után kidobta magából a neveket.

– Ő Dawn és Philip lánya – magyarázza Ella. A fejével a hátam mögé int, de mire megfordulhatnék, már meg is szólal. – Rachael! Itt vagyunk!

Jaj, ne. Nagy levegőt veszek, igyekszem megnyugtatni magam, hogy a csaj biztosan kedves és barátságos lesz, aztán mosolyt erőltetek az arcomra. A lány odalép hozzánk.

– Ö… Szia… – nyögöm ki zavartan.

Ella széles mosollyal néz ránk.

– Eden, ő Rachael.

Rachael is vigyorog. Most úgy nézünk ki, mint három sorozatgyilkos.

– Szia – üdvözöl Rachael, és zavart pillantást vet Ellára.

Ella veszi a lapot.

– Akkor most magatokra hagylak titeket. – Felnevet, aztán odébb sétál, hogy unalmas beszélgetéseket folytasson, unalmas emberekkel.

– A szülők mindent olyan kínossá tesznek – szólal meg Rachael. A kijelentése alapján máris megkedvelem. – Egész idő alatt itt tipródtál?

Bárcsak ne így lenne.

– Sajnos, igen.

Rachaelnek hosszú szőke haja van. Biztosan nem ez az igazi színe. De most nem foglalkozom ezzel, mert örülök, hogy egyelőre nem utál.

– A szemben lévő házban lakom, és mivel biztosan nem ismersz itt senkit, szívesen időzök veled egy darabig, ha akarod.

Meglep a javaslata, de örülök neki. Szó sem lehet arról, hogy nyolc hétig a házban dekkoljak az apámmal meg az új családjával.

– Igen, ez nagyon jól hangzik… – A hangom elhalkul, mert valami elvonja a figyelmemet a kapunál.

A ház oldalánál átlátok a kerítésen, ha egy kicsit kukucskálok. Zenét hallok. Olyan hangosan üvölt, hogy elnyomja a hátsó kertben cincogó rémes popzene hangjait. Megvetően elhúzom a szám, amikor meglátok egy elegáns fehér autót, ami nagy sebességgel a ház elé kanyarodik, és csikorogva fékez a járda mellett. Mihelyt leáll a motor, a zene is elhallgat.

– Mit nézel? – kérdezi Rachael, de annyira lefoglal a leskelődés, hogy nem is próbálok válaszolni.

A kocsi ajtaja kivágódik. Kész csoda, hogy nem szakad ki a helyéből. Egy magas pasi száll ki belőle, és ugyanolyan nagy erővel csapja be maga után az ajtót, mint ahogy kinyitotta. Egy pillanatig habozik, a házat bámulja, és idegesen beletúr a hajába. Akárki is ez az alak, látszik rajta, hogy nagyon ki van akadva. Mintha most veszítette volna el az összes befektetését, vagy meghalt volna a kutyája. Aztán elindul a kapu felé.

– Ki a fene ez a bunkó? – kérdezem suttogva Rachaeltől, miközben a pasi közeledik felénk.

De mielőtt bármelyikünk megszólalhatna, a bunkó úgy dönt, hogy az öklével löki be a kaput, és magára vonja mindenkinek a figyelmét. Mintha azt akarná, hogy az egész társaság egy emberként gyűlölje. Valószínűleg ő az a szomszéd, akit mindenki utál, és csak azért ilyen dühös, mert nem hívták meg erre a béna grillpartira.

– Bocs a késésért – jegyzi meg gúnyosan. Elég hangosan beszél, és cinikus vigyorra húzza a száját. A szeme zöld, mint a smaragd. – Lemaradtam valamiről? Vagy csak arról csúsztam le, hogy lemészároltak néhány szerencsétlen állatot? – Felmutatja a középső ujját… a grillsütő felé. – Remélem, mindenki élvezte a tehén húsát, amit elfogyasztott – közli, és felnevet, mintha szórakoztatná a körülötte lévők felháborodott pillantása.

– Még egy kis sört, valaki? – hangzik fel apám kérdése a dermedt csendben. A grillezők hálásan nevetgélnek, és folytatják a beszélgetést, a Bunkó pedig a teraszajtón át belép a konyhába. Azt is olyan keményen becsapja, hogy szinte beleremeg az üveg.

Meg vagyok döbbenve. Fogalmam sincs, mi történt, ki ez az alak, és miért ment be a házba. Csak most veszem észre, hogy tátva maradt a szám, ezért gyorsan becsukom, és Rachaelhez fordulok.

Rachael az ajkába harap, és a szemére csúsztatja a napszemüvegét.

– Ezek szerint még nem találkoztál a mostohabátyáddal.

3

Nem tudom, mire számítottam, amikor Los Angelesbe érkeztem, de arra semmiképpen sem, hogy egy őrült lesz a mostohabátyám.

– Ő a harmadik? – kérdezem, és csodálkozom, amikor a körülöttem lévő vendégek nem foglalkoznak tovább az incidenssel. Én viszont nem tudom kiverni a fejemből a furcsa jelenetet. Mit képzel magáról ez a srác?

– Ja, igen – válaszolja Rachael, és elneveti magát. – Együtt érzek veled. És őszintén remélem, hogy a szobád elég messze van az övétől.

– Miért?

A csaj egy pillanatra zavarba jön, mintha most lepleztem volna le a legféltettebb, legsötétebb titkát.

– Elég idegesítő tud lenni, de jobb, ha nem mondok semmit. Semmi közöm hozzá. – Elpirul, halványan elmosolyodik, aztán gyorsan témát vált. – Ráérsz holnap?

Még mindig azon töröm az agyam, amit a szobámról mondott.

– Nem. Illetve igen. Bocsánat, nem tudom, miért mondtam, hogy nem. Ööö… – Már megint bénázol, Eden.

Szerencsére Rachael még nem tart komplett idiótának, mert megint felnevet.

– Nincs kedved velem lógni? Kimehetnénk a korzóra, vagy valami ilyesmi.

– Jól hangzik – válaszolom. Még mindig kicsit zavart vagyok, és nagyon bosszant a baromarcú belépője. Nem tudott volna egyszerűen bejönni az ajtón? És miért kellett egyáltalán megszólalnia?

– A korzón nagyon jó boltok vannak – folytatja Rachael, és beszéd közben hol az egyik, hol a másik vállára dobja a hosszú haját. A tincsei az arcomat csapkodják. Aztán végre abbahagyja a lelkendezést a boltokról, és rám néz. – Most rengeteg dolgom van, úgyhogy hazamegyek. Bocs, hogy nem maradhatok tovább. Anya azt akarta, hogy hazafelé menet nézzek be, és üdvözöljelek. Úgyhogy szia, isten hozott.

– Szia – viszonzom a köszönést. Rachael megígéri, hogy holnap találkozunk, aztán ugyanolyan gyorsan távozik, mint ahogy megérkezett. Remek. Itt maradtam egy csomó spicces felnőttel. Meg Chase-szel, aki most elindul felém.

– Eden… – szólít meg bátortalanul. Olyan lassan és óvatosan ejti ki a nevem, mintha most kóstolgatná a hangzását. – Eden – ismétli meg, idegesen hadarva. – Hol vannak az üdítők? – A barátai lassan közelebb lépnek, és tágra nyílt szemmel, ártatlan pillantással bámulnak rám. Persze, mert olyan ijesztő vagyok, gondolom.

– Biztosan az asztalon – próbálok segíteni neki. – Kérdezd meg az anyukádat.

– Bent van a házban – közli Chase. Ekkor az egyik barátja előrelöki őt, és közben felnevet, mintha ez lenne a világ legjobb tréfája. Chase nekem esik. Azonnal hátraugrik, és látom rajta, hogy nagyon zavarban van. Aztán észreveszem, hogy nedves lett a pólóm. – Bocsánat – hebegi, és a kezében lévő üres pohárra néz, ami egy másodperce még majdnem félig volt.

– Semmi baj – nyugtatom meg. Kifejezetten örülök, hogy vizes lettem, mert így legalább bemehetek a házba átöltözni, és megszabadulok ettől a borzalmas összejöveteltől. Mindjárt szaladok is az ajtó felé. Remélhetőleg apa már elég sört ivott, és nem fogja észrevenni, ha úgy döntök, hogy vissza se megyek. A puritán szobámban fogok lógni, és felhívom az anyámat, vagy videobeszélgetést folytatok Ameliával. Vagy eltöröm mindkét lábam. Minden jobb, mint egyedül álldogálni a kertben.

Nagyot sóhajtok, mert iszonyúan fárasztó napom volt, és elindulok a lépcső felé. Csak az első fokig jutok, amikor hangos kiabálást hallok a nappaliban. Túlságosan kíváncsi vagyok, úgyhogy eszem ágában sincs tovább menni. Inkább a nyitott ajtóhoz osonok.

Ellát látom, amint lehunyja a szemét, a tenyerébe temeti az arcát, és a halántékát dörzsöli.

– Nem is késtem el – méltatlankodik egy mély hang a helyiség másik végében. Azonnal felismerem. Ez a baromagyú bunkó.

– Két órát késtél! – rivall rá Ella. Ösztönösen hátralépek, amikor hirtelen kinyitja a szemét, mert attól félek, hogy észrevesz.

A Bunkó felnevet.

– Tényleg azt hiszed, hogy hazajövök egy szánalmas grillparti miatt?

– Most mi a bajod? Ne a grillezésről beszéljünk – válaszolja Ella, és járkálni kezd a krémszínű szőnyegen. – Még ki se szálltál a kocsiból, máris durcás gyerekként viselkedtél. Mi a baj?

A srác kicsit zihál, és az arcára szorítja az öklét.

– Semmi – mordul fel összeszorított szájjal.

– Látom, hogy van valami. – Ella hangja szigorú és szemrehányó. Egészen más, mint amikor velem beszélt, kábé tizenöt perce. – Megint megaláztál a szomszédok előtt!

– Nem mindegy?

– Nem lett volna szabad hagynom, hogy elmenj – jelenti ki Ella. Most nyugodtabb a hangja, mintha inkább magára haragudna. – Ragaszkodnom kellett volna ahhoz, hogy itt maradj. Engedékeny voltam, te pedig visszaéltél a jóindulatommal, mint mindig.

– Akkor is elmentem volna – vág vissza a bunkó. Most ő is megjelenik a látóteremben, miközben megcsóválja a fejét, és Ellára nevet. Háttal áll nekem, és most tudom először rendesen szemügyre venni. – Most mit fogsz csinálni? Megint szobafogságra ítélsz? – A hangja mély és rekedt, a haja éjfekete. A frizurája zilált, de látszik rajta, hogy ez szándékos. Széles a válla, és nagyon magas. Majdnem egy fejjel magasabb Ellánál.

– Elképesztő vagy – állapítja meg Ella sziszegve. Beszéd közben elnéz a fia válla fölött, és egyenesen rám szegezi a pillantását.

Eláll a lélegzetem, és gyorsan el akarok tűnni. Lehet, hogy nem is látott, csak az ajtót nézte, és nem azt, aki mögötte leskelődik. De minden reménységem szertefoszlik, amikor Ella kitárja az ajtót, mielőtt elmenekülhetnék.

– Eden… – Ella az előtérbe lép, és lenéz rám, mert a nagy igyekezettől majdnem eltaknyoltam a lépcsőn, és el vagyok nyúlva, mint egy béka. Sajnos nem sikerült észrevétlenül felosonnom az emeletre.

– Igen? – motyogom megsemmisülten. Ha nem dermedtem volna meg a szégyentől, akkor most a tenyerembe temetném az arcomat.

Aztán megtörténik a lehető legszörnyűbb dolog. A Bunkó kikukucskál az ajtó mögül, és odajön hozzánk az előtérbe. Most látom először közelről. A szeme smaragdszínű. Túlságosan fényes, hogy zöldnek nevezzem, és túl élénk, hogy átlagos legyen. Végigfut a hátamon a hideg, amikor összehúzza a szemét, és végigmér. Megint összeszorítja a száját, és az arcáról eltűnik a gunyoros kifejezés.

– Ki az ördög ez a csaj? – förmed az anyjára. Hát persze, hogy tudni akarja, mit keres egy ostoba tinédzser a házukban, aki úgy fest, mintha aerobikozni készülne a lépcsőn.

Ella arcán látom, hogy habozik, és a megfelelő választ fontolgatja. Aztán gyengéden megérinti a fia karját.

– Tyler… – szólal meg végül. – Ő itt Eden, Dave lánya.

A Bunkó, hivatalos nevén Tyler, felhorkant.

– Dave gyereke?

Feltápászkodom a lépcsőről, de a pasi másfelé néz, nem rám.

– Szia – próbálkozom a köszönéssel. Kezet akarok nyújtani neki, de még időben rájövök, hogy ez nagyon béna lenne, ezért csak összekulcsolom az ujjaimat.

A srác végre megint rám pillant. És csak bámul, bámul, mintha még sosem nem látott volna embert, ezért most zavarban van, dühös és kicsit ellenséges az ismeretlen lénnyel szemben. A merő pillantásától feszengeni kezdek, lesütöm a szemem, de gyorsan szemügyre veszem a farmerját meg a barna bakancsát. Amikor megint lopva ránézek, a fiú nyel egyet, és Ellához fordul.

– Dave gyereke? – ismétli meg a kérdést. A hangja most sokkal nyugodtabb, és látszik rajta, hogy csodálkozik.

Ella felsóhajt.

– Igen, Tyler. Mondtam már, hogy ma érkezik. Ne játszd a hülyét.

A fiú az anyjára néz, de a szeme sarkából rám sandítva megint végigmér.

– Melyik szoba?

– Tessék?

– Melyik szoba az övé? – Furcsa, hogy úgy beszél rólam, mintha ott se lennék, és szerintem örülne neki, ha ez így lenne.

– A melletted lévő.

A srác hangosan felsóhajt, színpadiasan eltúlozva, mennyire bosszantja, hogy a közelében leszek, aztán felém fordul. Az arca haragos. Azt hiszi, én akartam itt lenni ebben a házban, a szánalmas családjával? Mert nem.

Még egyszer dühösen végigmér, mintha így akarná a tudomásomra hozni a véleményét, majd félrelöki az anyját, eltrappol mellettem, és felrohan a lépcsőn.

Ella nem szólal meg, hanem csendben megvárja, amíg a fia hangosan becsapja az ajtót az emeleten. Valószínűleg gyakran előfordul ebben a házban, hogy először megvárják az ajtócsapkodást, és csak aztán folytatják a beszélgetést.

– Elnézést – mentegetőzik Ella. Tényleg idegesnek tűnik, és látszik rajta, hogy nagyon szégyelli magát, ezért megsajnálom. Meg is tudom érteni, mit érez. Ha nekem egy ekkora barommal kellene egy fedél alatt élnem, biztosan naponta három idegösszeomlást kapnék. – Tyler csak… Menjünk vissza a kertbe.

Még mit nem.

– Igazából… Chase leöntött valami itallal, úgyhogy át kell öltöznöm.

– Ja… – Felvonja a szemöldökét, és szemügyre veszi a nedves pólómat. – Remélem, bocsánatot kért.

Miután Ella eltűnik a kert irányában, végre felmegyek a lépcsőn. Most már gyorsan felérek, és közben nem esek hasra. Becsukom magam után a szobám ajtaját, és megkönnyebbülten felsóhajtok. Végre egyedül vagyok, és nem bosszant senki.

Pontosan nyolc másodpercig élvezhetem a nyugalmat, mert ekkor hangos zene kezd dübörögni a szomszéd szobában. Te jó ég, mindjárt leomlik a válaszfal. Rachael azt mondta, reméli, hogy a szobám nem Tyler közelében lesz. Hát nem a közelében… Hanem a szomszédban, ahogy Ella mondta. Döbbenten, hulla fáradtan és bosszúsan állok a szobám közepén, és a falat bámulom. A másik oldalán egy elmebeteg alszik majd.

Hála az égnek, öt perc után elhalkul a zene, aztán csend lesz odaát. Hallom, hogy kinyílik egy ajtó. Talán már lecsillapodott a mostohabátyám. Reménykedve az ajtóhoz osonok, és résnyire nyitom, de egy haragos pillantás fogad a folyosón. A bunkó tesóm egyáltalán nem tűnik nyugodtnak. Sőt.

– Szia – próbálkozom még egyszer. Ha ez az alak állandó tartozéka az új „családomnak”, akkor illik legalább úgy tenni, mintha igyekeznék normális viszonyban lenni vele. – Jól vagy?

Tyler smaragdzöld szeme rám nevet.

– Szia – veti oda nekem, majd gyorsan lerohan a lépcsőn, ugyanabban a piros flanelingben és barna bakancsban. Kilép az ajtón, és rajtam kívül senki sem veszi észre a távozását. Pedig egyértelmű, hogy szobafogságra ítélték, de a jelek szerint ez egyáltalán nem zavarja.

Felsóhajtok, és visszacsoszogok a szobámba. Én legalább megpróbáltam, vele ellentétben. Leveszem a blézert és kibújok a pólóból. A földre dobom a ruhákat, és lerogyok az ágyra. A puha matrac körbeveszi a testem, és néhány perc múlva sikerül kizárni a fejemből a kertből felhallatszó zenét meg a részeg vendégek nevetgélését. A mennyezetet bámulom, és lassan lélegzem. Aztán hallom, hogy felbőg egy autó motorja, és a jármű nagy kerékcsikorgással végigsöpör az utcán. Valószínűleg Tyler.

A következő egy órában Ameliával beszélgetek. Részletesen beszámolok neki a borzalmas grillpartiról, elmesélem, milyen bénán viselkedik az apám, és mekkora tahó a mostohabátyám. Az anyámnak is nagyjából ugyanezt mondom el a telefonban.

– Eden! – Az apám éles hangjára riadok, amikor már majdnem elaludtam. Kinyitja az ajtót, és besétál a szobába, meg sem várva, hogy engedélyt adjak rá. – A vendégek nagy része már hazament – közli velem. Égett olaj és sör szagát árasztja magából. – Lassan mi is lefekszünk.

Jó éjszakát kívánok neki, a fal felé fordulok, és magamra húzom a paplant. Apám kimegy a szobából. Azt mondják, egy idegen lakásban vagy nagyon könnyen, vagy nagyon nehezen alszik el az ember. A testem minden porcikája sajog a fáradtságtól, mégis úgy érzem, hogy rám az utóbbi lesz az igaz. Hanyatt fekszem, és a homlokomra szorítom a kezem. Nappal kicsit melegebb volt Portlandben, mint itt, de Santa Monicában sokkal párásabb az éjszaka. Tovább rontja a helyzetet, hogy a légkondi még mindig nem kapcsolt be. Talán nem működik, vagy apa egyszerűen megfeledkezett róla. Mindegy, majd reggel megemlítem neki.

Egy órán át forgolódok és hánykolódok az ágyban, mire végre sikerül elaludnom. Pontosan negyvenhét percig élvezhetem a pihenést. Úgy tűnik, ebben a házban semmi sem tart sokáig, mert mindig történik valami váratlan.

És nem, nem a forróság ébresztett fel, hanem valami részeg nyivákolás a nyitott ablakon át. Nyögés, sóhajtozás, káromkodás hallatszik odakintről. Azonnal felriadok, és kipattan a szemem. Mezítláb az ablakhoz osonok, és kikukucskálok a függöny mögül. A hűvös éjszakai levegő megcsapja az arcomat.

– Nem – szólal meg Tyler részeg hangon. – Nem. – Az arca komor, és egyik kezével a fűben tenyerel. – Mi az ördög van már? – kérdezi saját magától, és lehalkítja a hangját. Valószínűleg gyalog jött haza, mert a kocsiját sehol sem látom. Tehát mégsem teljesen hülye. Úgy tűnik, még ő is őrültségnek tartja, hogy piásan a volán mögé üljön. – Mikor múlt el éjfél? – kérdezi, és hangosan felnevet.

– Szia – szólok ki az ablakon, és kicsit jobban kitárom a szárnyakat. – Itt vagyok, fent.

Beletelik néhány másodpercbe, mire Tyler kába pillantása az emeletre esik. Amikor észrevesz, haragos lesz az arca.

– Mi az ördögöt akarsz?

– Jól vagy? – Mihelyt kimondom a szavakat, rájövök, hogy a kérdésem mekkora marhaság. Egyértelmű, hogy nincs jól.

– Nyisd ki az ajtót – szól rám nehezen forgó nyelvvel, aztán biccent, és kisétál a látóteremből, de még látom, hogy erősen imbolyog.

A nagy hőség miatt fehérneműre vetkőztem, ezért magamra kapok néhány ruhadarabot, mielőtt lesietek a lépcsőn. Ügyelek arra, hogy ne csapjak zajt. Nem oltom fel a lámpát, és nem trappolok. A bejárati ajtó üvegablakán át meglátom a mostohatesóm magas alakját.

– Mit művelek? – kérdezem suttogva, miközben a zárral matatok. Ez a tahó eddig csak cikizett, és amikor megkér, hogy engedjem be, azonnal engedelmeskedek? Mégis gondolkodás nélkül kinyitom az ajtót, mihelyt meghallom a zár halk kattanását.

– Nem sietted el – motyogja Tyler, miközben elviharzik mellettem, pia és bagó szagát árasztva magából.

Becsukom az ajtót mögötte.

– Részeg vagy?

– Nem – válaszolja. Szélesen rám vigyorog, aztán kaján arcot vág. – Már reggel van?

– Hajnali három.

Halkan felnevet, és megpróbál felmenni az emeletre, de többször is megbotlik és elesik.

– Ezek hogy kerülnek ide? – kérdezi, és megtapogatja az egyik lépcsőfokot. – Eddig nem voltak itt.

Erre nem is felelek.

– Kérsz vizet, vagy valamit?

– Szerezz még egy sört – válaszolja cinikusan. A sötétben látom, hogy eléri a lépcsőfordulót, és eltűnik a szobájában. Szerencsére most nem csapja be az ajtót maga után. Ella biztosan megölné, ha ilyen állapotban látná. Olyan részeg, hogy csak néhány másodpercig tud megállni a lábán.

Én is gyorsan felosonok a lépcsőn, és eltűnök a saját szobámban. Gyorsan levetkőzök, és a padlóra hajítom a ruhadarabokat. A helyiség még mindig elviselhetetlenül meleg, ezért nem fekszem be az ágyba, nehogy hőgutát kapjak. Inkább az ablakhoz ülök. Az arcomat a hűvös üvegre szorítom, és beszívom a friss éjszakai levegőt. A postaládánál egy összetaposott sörösdobozt látok.

Bunkó.

4

Amikor Rachael azt mondta, hogy másnap találkozunk, nem gondoltam volna, hogy tíz óra négy perckor felbukkan az apám házában. Nyáron tiszta ostobaság déli tizenkét óra előtt felkelni, hát még társasági életet élni. Ezt minden normális tinédzser tudja. Álmos pillantást vetek Rachaelre, miközben lemegyek a lépcsőn.

Apa egyik kezével az ajtót tartja, a másikban egy bögrét szorongat, és boldog vigyor ül az arcán.

– Már itt is van!

– Szia, apa – szólok oda neki halkan, és a nyomaték kedvéért még a szemem is megforgatom. De apa továbbra is úgy mosolyog rám, mintha óvodás lennék, és most szereztem volna az első barátot az életemben. Végre kapcsol, és besétál a nappaliba. – Apa mindig beéget.

Rachael felnevet.

– Az enyém is ilyen. Biztosan van valami szabály, hogy minden apának bénán kell viselkednie.

– Ja – bólintok egyet értően. Félig még alszom, ezért csodálkozom magamon, hogy egyáltalán képes vagyok értelmes szavakat kiejteni a számon. – Nem gondoltam, hogy ilyen korán indulunk.

Rachael csodálkozva néz rám, mintha meglepődne az ostobaságomon.

– Szombat van. Ha a korzóra megyünk, nagyon korán kell indulnunk, különben iszonyú lesz a tömeg – magyarázza. Én még azt sem tudom, mi az a korzó.

– Aha… – Néhány másodpercig hallgatok, és szemügyre veszem Rachael szerelését. Egy cuki sort van rajta, egy krémszínű blúz, egy aviátor szemüveg, meg rengeteg ékszer. Én meg egy rajzfilmfigurákkal díszített bő pólóban vagyok. – Mindjárt összeszedem magam. Bejössz, és megvársz, vagy…

– Csak gyere át hozzánk, ha elkészültél – válaszolja, majd a gyengébbek kedvéért hozzáteszi. – Oda. – Az utca másik oldalán lévő házra mutat. Mielőtt visszamegy, udvariasan megkér, hogy siessek.

A készülődés harminc percbe telik. Kihagyom a reggelit, hat percet töltök a zuhany alatt, keresek magamnak valami olyan szerkót, ami hasonlít az övére. A hajam nem kötöm fel, és nagyon egyszerűen sminkelem ki magam. Nem akarok sokáig pepecselni vele.

– Elmegyek – közlöm az apámmal, és bekukkantok a konyhába, mert ott hallom a hangját.

Abbahagyja a beszélgetést Ellával.

– Légy óvatos, és ne maradj túl sokáig. Hova mész?

Megvonom a vállam.

– Valami korzóra, azt hiszem.

– Ó! Tyler is a korzón van – jegyzi meg Ella. Már teljesen megfeledkeztem arról az idiótáról.

Apa azonnal a felesége felé fordul, és rászegezi a szemét.

– Nincs szobafogságban? – kérdezi kicsit éles hangon. Úgy tűnik, ő sem kedveli azt az alakot, és ezt meg tudom érteni. Tyler nem egy kedves jelenség. – Nem kellene mindig engedned neki. Nem vagy elég kemény vele.

– Érezd jól magad – néz rám Ella mosolyogva, nem törődve az apám haragos pillantásával. Mintha a szavai nem értek volna el hozzá.

A helyzet kezd kínos lenni, ezért gyorsan elhúzok. Nem akarom megvárakoztatni Rachaelt. Semmi kedvem magamra haragítani az új barátnőmet már az ismeretségünk második napján. Szerencsére egyáltalán nem tűnik idegesnek, amikor tíz óra harminchétkor a házuk elé érek. Pedig már biztosan várt rám. Senki sem ront ki a házából ilyen korán, csak úgy hobbiból.

– Ma jó meleg lesz – jegyzi meg Rachael. Az ég felé emeli az arcát, és nagyot sóhajt. Tény, hogy sokkal melegebb az idő, mint tegnap. És még tizenegy óra sincs. – Rendben, menjünk. – A ház előtt egy piros Volkswagen bogár parkol. Rachael elővesz egy kulcsot, és kinyitja az ajtaját.

Kicsit habozok, mielőtt beszállok.

– Mikor tetted le a vizsgát?

Rachael felvonja a szemöldökét, és felsóhajt. Kicsit bosszús, hogy még mindig húzom az időt, és nem indulhatunk a korzóra.

– Novemberben – válaszolja, mire csodálkozva nézek rá. – Tudom, mire gondolsz. Még tizenkét hónapja sincs. De itt senki sem követi azokat az ostoba szabályokat, úgyhogy nyugodtan beszállhatsz.

Nem szállhatnék be a kocsijába, mert még nem vagyok húszéves, de tojok rá. Gyorsan bepattanok az anyósülésre, és gondosan bekötöm magam.

– Tehát tizenhét éves vagy – állapítom meg, némi fejszámolás után. Rachael kitolat az útra.

– Igen. Nemsokára végzős leszek – jelenti ki, és beletapos a gázba. – Annyi idős vagyok, mint Tyler. Egy suliba járunk. És te?

– A tizenegyediket kezdem ősszel. – Már csak két évet kell kibírnom a gimiben, aztán remélhetőleg összecsomagolhatok, és elhúzhatok a Chicagói Egyetemre. Már alig várom. Ki is töltöttem az összes nyomtatványt, ami a korai jelentkezéshez kell, mert annyira szeretnék végre bekerülni. Elsős korom óta odavagyok Chicagóért, de anyu jobban szeretné, ha a Portlandi Állami Egyetemre jelentkeznék. Szerintem Chicagóban sokkal erősebb a pszichológia tanszék, és én mindenképpen pszichológiát akarok tanulni. Nagyon érdekelnek az emberek.

– A tizenegyedik a legnagyobb szívás – biztat Rachael. – Utálni fogod! – Azzal bekapcsolja a rádiót, ami olyan nagy hangerővel szólal meg, hogy majdnem megsüketülök. Végigszáguldunk a Deidre Avenue-n, majd balra fordulunk. Rachael torkaszakadtából énekel.

Már öt perce ülök a kocsiban, és nem tudom eldönteni, mi okozza a hányingeremet. Rachael borzalmas vezetési stílusa, vagy az, hogy emberek közé megyünk. Egy olyan tömegbe, ahol ott van Tyler is.

– Egyébként Meghan is jön – közli Rachael, miután lejjebb csavarja a hangerőt a kocsiban. Megáll egy fehér ház előtt, és megnyomja a dudát. Idegesen malmozom az ujjaimmal.

Néhány pillanat múlva egy fényes fekete hajú ázsiai lány fut oda hozzánk. Beül a hátsó ülésre, és halkan üdvözöl minket.

– Sziasztok.

Rachael beindítja az autót.

– Szia, Meg. Ő Eden, Tyler húga.

– Mostohahúga – igazítom helyre, és hátrafordulok, hogy a lány szemébe nézzek. – Szia. Örülök a találkozásnak.

– Én is – válaszolja Meghan, és rám mosolyog, miközben bekapcsolja a biztonsági övet. – Itt töltöd a nyarat?

– Igen.

A zene újra bömbölni kezd, lehetetlenné téve a beszélgetést, de ennek őszintén örülök. Nemsokára elhagyjuk a város lakónegyedét, és egy sokkal nyüzsgőbb környékre érünk. Mindenütt moteleket, kávézókat és irodaépületeket látok. Nemsokára nagy forgalomban araszolunk előre.

– Gyűlölöm, hogy sosincs szabad parkolóhely – panaszkodik Rachael, amikor behajt egy parkolóházba, felrobog a harmadik szintre, és beáll egy szabad helyre. Jó ferdén. – Most pedig várnak ránk az üzletek!

Még mindig nem tudom, mi a fene az a korzó.

A földszintre menet kicsit lemaradok a lányok mögött. Rachael és Meghan túl gyorsan halad, de én inkább lassabban követem őket, hogy szemügyre vehessem a környezetet. Befordulunk a sarkon, végre megtudom, mi az a sétány. Egy hatalmas sétálóutcába érkezünk, ami tele van márkás üzletekkel, drága éttermekkel és mozikkal. Pontosan az ilyen túlárazott és menőnek tartott szórakoztatóközpontokat utálom a legjobban a világon.

– Eden, hadd mutassam be neked a Harmadik utcát, vagyis a Korzót – jelenti be Rachael ünnepélyes hangon. Nem tehetek róla, önkéntelenül összerezzenek az undortól. – Ez a kedvenc helyem egész Los Angelesben. Egyszerűen felülmúlhatatlan!

– Nekem is – teszi hozzá Meghan. Ezek a lányok megőrültek, vagy csak szörnyen felszínesek és befolyásolhatóak. Persze, hogy szeretik ezt a csodálatos, fantasztikus korzót, hiszen lányok. Csinos lányok. Érthető, hogy vonzódnak egy ilyen helyhez, mert itt otthon érzik magukat.

– Nagyon klassz – nyögöm ki végre. Nem sok lelkesedés van a hangomban, és csak a hülye nem veszi észre, hogy hazudok. Úgyhogy igyekszem kicsit élénkebben folytatni. – Milyen nagy ez a hely?

– Három háztömb! – Rachael az órájára pillant, aztán színpadias mozdulattal körbemutat. – Menjünk, ne pazaroljuk az értékes időt, amit vásárlásra fordíthatunk.

Te jóságos ég. A vásárlást a lehető legpocsékabb időtöltésnek tartom, hacsak nem egy könyvesbolt polcai között böngészhetek. De nem hinném, hogy Rachael és Meghan ilyesfajta vásárlásra készül. Ez rögtön egyértelművé válik, amikor az American Apparel felé kezdenek vonszolni.

– Te tulajdonképpen turistának számítasz – állapítja meg Rachael. – Úgyhogy be kell szerezned egy csomó új cuccot. Nekem egy új nadrágra van szükségem.

– Én egy melltartót akarok venni – fűzi hozzá Meghan.

Azzal mindketten elviharzanak mellőlem. Egyedül maradok a hatalmas üzletben, és kénytelen vagyok olyasmit csinálni, amit gyűlölök: vásárolni. Bár tényleg szükségem lenne néhány új nyári ruhadarabra. Összeszedem magam, és nézelődni kezdek a polcok meg a vállfák között. Végül találok egy cuki szoknyát meg egy aztékmintás topot, amit egész elfogadhatónak tartok. Elhatározom, hogy felpróbálom őket, de felsóhajtok, amikor meglátom a sort a próbafülkék előtt.

– Eden – szólal meg Rachael, aki a semmiből bukkan fel mellettem. – Állj ki a sorból.

Értetlenül bámulok rá.

– Tessék?

– Mert… – Hirtelen elhallgat, amikor az előttünk álló nő hátrafordul, és végigméri. Rachael megragadja a könyökömet, és magával von. – Mert az üzlet hátsó részében is vannak próbafülkék – folytatja halk hangon. – Be vannak zárva, de mi mindig azokat használjuk. Nem kell végigállni a sort. Gyere, megmutatom. – A karján egy halom nadrággal elindul a bolt legtávolabbi sarka felé. – Én még nézelődök egy kicsit, aztán keress meg minket, ha végeztél.

A két lány megint eltűnik, én meg egy fehér ajtó előtt találom magam, amire világosan ki van írva, hogy vásárlók nem léphetnek be rajta. Nem tudom, hogy Rachael ugrat, vagy még gonoszabb tervei vannak velem, ezért lopva körülnézek, mielőtt beosonok az ajtón. Vagánynak érzem magam. Oké. Sietve felpróbálom a ruhákat, és gyorsan elhúzok, mielőtt rajtakapnak. A helyiségben csend van, csak a béna áruházi zene szűrődik ide. Gyorsan besurranok az első utamba kerülő fülkébe. A szívem vadul ver, fogalmam sincs, miért. Éppen ki akarok bújni a pólómból, amikor halk kuncogást hallok a szomszéd fülkében. Megdermedek, és ijedtemben eláll a lélegzetem.

– Ne… – suttogja valaki, és megint felnevet. Halkan beszél, de egyértelmű, hogy egy nő az.

– Bébi… – duruzsolja egy mély, határozott férfihang. Egy csók jellegzetes, csattanó hangját hallom. Vagy lehet, hogy máshol csókolgatják egymást? Nem tudom megállapítani.

– Mi ez rajtad? – kérdezi a lány. Újabb csattanó hangok következnek. – Montblanc? Olyan az illata.

– Nem, ez Bentley – válaszolja a pasi. Beleszimatolok a levegőbe. Finom kölni illata terjeng a levegőben. – Gyere ide. – Megint smároló hangok… Egy test a fülke falához csapódik. Megpróbálom visszatartani a lélegzetem, és a kezem megáll a levegőben.

A lány felnevet.

– Mit csinálsz?

– Miért?

– Mert nagyon jó.

– Hát persze.

Az arcom eltorzul az undortól. A kezemet a számra szorítom, és megcsóválom a fejem. Még sosem voltam ilyen kínos helyzetben. Mi van, ha lenéznek, és meglátják a lábamat? Inkább felállok a fülkében lévő székre. Legszívesebben eltűnnék, mielőtt észrevesznek, de attól félek, hogy ha zajt csapok, tutira felfigyelnek rám. Ezért inkább meg sem moccanok. Oldalra hajtom a fejem, és lenézek a padlóra. Ők nem láthatnak, de én látom a lábukat. Világoskék cipellő és barna bakancs.

A lány nagy cuppanással elszakítja az ajkát a fiú szájától.

– Tyler… – zihálja. – Itt nem csinálhatjuk.

Nem tudom, mit nem csinálhatnak itt, de ezt a barna bakancsot ismerem, és a név is rögtön beugrik. Jaj, ne…

Majdnem elhányom magam, ám ekkor meghallom Rachael hangját.

– Eden, bent vagy még?

Habozás nélkül lekapom a ruhákat fogasról, leugrok a székről, széthúzom a függönyt, és Rachaelre meredek. Szinte futva indulok felé, és közben intek, mert így akarom a tudtára adni, hogy gyorsan el kell húznunk a csíkot.

– Pszt… – szisszen fel a lány, majd így folytatja: – Ki van itt?

Megpróbálom kilökni Rachaelt az ajtón, de ő megtorpan.

– Tiffani?

– Rachael? – A szomszédos fülke függönye szétnyílik, és egy magas platinaszőke lány lép ki rajta. Az arca kipirult, és az ajkát harapdálja. A blúza félig ki van gombolva. – Nem tudtam, hogy van itt valaki.

Ez egyértelmű, gondolom.

– Mit csinálsz? – kérdezi Rachael, és gyanakodva felvonja a szemöldökét. – Tyler, te is ott vagy?

Várjuk a választ.

– Igen. – Tyler is megkerüli a függönyt, közben magára ránt egy kifakult szürke pólót, aztán beletúr a hajába. Sokkal jobban néz ki, mint hajnalban. – Nem hallottál még a magánélet szentségéről?

– És te nem hallottál még arról, hogy nem illik ruhaüzletben szexelni? – vág vissza Rachael higgadt hangon, az orrát ráncolva. – Ez nagyon gáz.

Tiffani lebiggyeszti az ajkát, és ráncolni kezdi a szemöldökét. Először szégyenkező arcot vág, amiért rajtakapták, de aztán felszegi a fejét, és begombolja a blúzát. Kénytelen vagyok elfordítani a fejem.

– Mit kerestek itt egyáltalán? – kérdezi Tyler, és felém fordul. Néhány másodpercig szigorú pillantással mered rám. Végigfut a hátamon a hideg, és félek, mit fog mondani.

– Ruhát próbálunk – vágja rá Rachael. – Mert egy próbafülkében ezt szokták csinálni.

Tiffani megsemmisítő pillantást vet rá, aztán ő is felém fordul. Látszik rajta, hogy ki van akadva.

– És te? Te ki vagy? – kérdezi ingerült hangon.

– Eden – motyogom, és nem merek a szemébe nézni. Kicsinek és jelentéktelennek érzem magam, ráadásul iszonyúan kínosnak tartom a helyzetet. Inkább Tylerre nézve folytatom. – Az ő mostohahúga.

– Van egy mostohatesód? – Tiffani hangja ellágyul, és megint ráncolni kezdi a szemöldökét, miközben Tylerre villantja a szemét.

Tyler megvonja a vállát.

– Úgy tűnik.

Tiffani egy darabig csodálkozva mered rá, mintha a mostohatestvért valami misztikus lénynek tartaná, aki csak a mesében létezik. Amikor végre felfogja a helyzetet, megint rám néz, és összehúzza a szemét.

– Mit kerestél abban a fülkében? – szegezi nekem a kérdést ellenséges hangon. – Leskelődtél?

– Nyugi, bébi – csitítja Tyler, és megfogja a lány karját. Hála istennek, megment attól, hogy válaszolnom kelljen. – Nem történt semmi. Nem kell kiakadnod.