Mészáros Dorka

Nem biztos, hogy visszajövök

Copyright © Mészáros Dorka, 2021

© General Press Könyvkiadó, 2021

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 567 7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411-2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

A Liliknek.

„Kertész, Kertész, merre jársz?

Kertész, Kertész, kire vársz?

Fülembe súgsz éjféltájt,

Lelkem kéred, vigyed hát!”

Eltűnt egy diák a népszerű gimnáziumból

Egy tizenhét éves lányt keres a rendőrség, segítsen megtalálni!

A tizenhét éves A. Teklának február 10-én veszett nyoma a bentlakásos Győry Abigél Gimnázium és Kollégiumból. Rendőrségi információk szerint a tinédzser lány a közös vacsora után még visszament a kollégiumi szobájába, ahonnan ismeretlen helyre távozott.

Az eltűnt lányról személyleírást is adtak. A. Tekla körülbelül százhetven centiméter magas, vékony testalkatú, hosszú szőke hajú lány. Eltűnésekor fekete szövetkabátot, rózsaszín, kötött sapkát, szaggatott fekete farmert és rózsaszín edzőcipőt viselt.

A Veszprém Megyei Rendőr-főkapitányság kéri, hogy aki a képen látható lányt felismeri, a tartózkodási helyéről vagy az eltűnésének körülményéről információval rendelkezik, akár névtelensége megőrzése mellett jelentkezzen az ingyenesen hívható 06-80-555-111 Telefontanú zöldszámon, a 107 vagy 112 központi segélyhívó számok valamelyikén.

Megtalálták az eltűnt tizenhét éves lány holttestét az iskola melletti erdőben

A rendőrség közleménye szerint a hajnali órákban megtalálták annak a tizenhét éves lánynak a holttestét, aki szerda este tűnt el a Győry Abigél Gimnázium és Kollégiumból.

Idegenkezűség és bűncselekmény gyanúja nem merült fel az ügyben, de a rendőrség továbbra is vizsgálja az eset körülményeit. Lapunk úgy tudja, hogy A. Tekla öngyilkos lett.

Ebben az iskolában tanít Hunor bá, mindenki kedvenc tesitanára. Egy, a neve elhallgatását kérő bennfentes lapunknak elárulta, hogy A. Tekla Hunor bá osztályába járt. Az ügyben kerestük a pedagógust, de nem sikerült elérnünk.

Ha ön is úgy érzi, segítségre lenne szüksége, tárcsázza a krízishelyzetben lévők részére rendszeresített, ingyenesen hívható 116-123 telefonszámot, akár mobiltelefonról is!

A diákok szerint az iskola réme végzett a tizenhét éves Teklával!

Az igazgató segít feldolgozni a szörnyű tragédiát

Fekete zászlót tűztek a Győry Abigél Gimnázium és Kollégium bejárata fölé. Itt lett öngyilkos a mindössze tizenhét éves A. Tekla. A diákok és a tanárok megrendülten állnak az eset előtt, a fiatal lány barátai összeomlottak. „Tekla egy vidám, belevaló csaj volt, akit mindenki szeretett. Nem értjük, mi történt” – nyilatkozta lapunknak a lány egyik osztálytársa.

A diákok úgy gondolják, hogy A. Teklát a Kertész ölte meg. A Győryben évtizedek óta terjed a pletyka, miszerint egy sorozatgyilkos él az erdőben. „Tekla tökre nem az a fajta lány volt, aki csak úgy öngyilkos lesz” – mondta a lány jó barátja.

Az iskola igazgatója, Ujhelyy Róbert a nap huszonnégy órájában áll a diákok és a tanári kar rendelkezésére. Az intézményvezető hangsúlyozta, ebben a nehéz helyzetben az összetartás és egymás támogatása a legfontosabb. Kérdésünkre kifejtette, az iskolai rémről szóló történetek mindig valamilyen tragédia kapcsán kapnak szárnyra a diákok között. Hozzátette, sokkal könnyebb a diákoknak elfogadni, hogy Teklát megölték, még ha egy soha nem látott szörny is tette, mint feltételezni róla, hogy saját kezűleg vetett véget az életének.

Korábban írtunk arról, hogy az ország tesitanáraként ismert Hunor bá Tekla osztályfőnöke volt. Kerestük az ügyben a celebtanárt, de kegyeleti okokra hivatkozva nem kívánt nyilatkozni. Lapunk úgy tudja, hogy nagyon megviselte a tragédia, közösségi oldalán profilképét feketére cserélte.

A. Tekla február 10-én, szerda este tűnt el a kollégiumból, holttestét a közeli erdőben találták meg péntek reggel. A rendőrség közleménye szerint már egy napja halott volt.

ÁPRILIS

Mécslángot táncoltatott a lágy esti szellő az emlékhelyen, a fénye vad árnyékokkal rajzolta tele a fiatal lány fotóját. Úgy tűnt, mintha a kép elrévedő mosolya meg-megmozdulna szürkéskék magányában. Fapadra erősített márványplakett, márványangyal, márványkereszt, a levegőnek is márványszaga volt. Fél tizenegyre járt.

A pad egy nyírfa alatt állt a pingpongasztal mellett. Összefirkálták, olvashatatlanul kanyarodtak egymásba a „Nyugodj békében!”, a „Hiányozni fogsz” és a „Szeretünk, Tekla” sorok. A gyepen fonnyadt virágszőnyeg, leégett gyertyák. Senki sem tudta volna felidézni, mikor avatták a padot emlékhellyé, ki tette oda az első szál virágot vagy írta fel alkoholos filccel az első üzenetet. Nem számított, mindenki hozzájárult, takarodó előtt mindig akadt valaki, aki sorra meggyújtotta az összes mécsest, vagy elhelyezett egy újat. Tekla sosem ült ezen a padon, épp csak elhaladt előtte, amikor teniszre ment. Valami kézzelfogható kellett – a teniszpályát mégsem szórhatták tele virággal. A pad a márványtáblával, a márványangyallal és a kereszttel senkit sem zavart.

A tavaszi alkonyba hideg esőcseppek keveredtek, szitálva verték az iskola eltúlzottan nagy ablakait. Benn csak elvétve égett a villany, a fakó sötétség megült a folyosókon. Az első emeleti tanári egyik nyitott ablakában felizzó szivarka egy maszatos, sötét szempárt világított meg. Tökéletesen szimmetrikus, rózsás ajkak közül tört elő a füst, a hószín kéz megpihent a kétszintnyi mélység fölött, két ütés a szivarkára mutatóujjal.

– Kertész, Kertész, merre jársz? Kertész, Kertész, kire vársz? – susogta maga elé, a hangja megbicsaklott.

A fekete tekintet kifutott az ablakon, végig az eső áztatta gyepen egészen a mécslángig. Rezzenéstelenül figyelte, míg a szivarka teljesen le nem égett.

– Fülembe súgsz éjféltájt, lelkem kéred, vigyed hát!

Ideges mozdulattal dobta ki a csikket az ablakon, a háta mögött halvány világosság gyúlt.

EGY

Márkó zsebre dugta a kezét, majd két lépés után kihúzta, és inkább karba fonta. A lépcsőfordulóban megállt, megmarkolta a korlátot, egészen kihajolt. Átvágtatott a fején a gondolat, hogy leugrik. Vagyis inkább az, hogy le kellene ugrania. Fejjel előre, az a biztos. Kirázta a hideg, gyorsan elengedte a korlátot. Megismétlődött a furcsa, önkéntelen mozdulat: előbb zsebre tette a kezét, aztán karba fonta – fel sem tűnt neki, az agyára ráhúzta magát a folyosói félhomály. Ha tudott volna, akkor sem akart volna gondolkodni.

Egyre nehezebben bírta ezeket a végtelenbe nyújtózó estéket. Émelyítő pára kísértette, hányinger, alig várta, hogy lemoshassa, bár már tegnap sem sikerült, és azelőtt sem. Úgy érezte, a mézes lehelet beszivárgott a bőre alá, a sejtjeibe, olyan mélyre ette magát, hogy hiába dörzsölte vörösre a testét a szivaccsal, nem jött le. Talán ma. Csak egy forró zuhany kell.

– Márkó! Hát te?

Rá sem kellett néznie, egyből tudta, hogy ez a Hunor bá, azaz Papp Z. Hunor, a tesi- és biosztanár. Rajta kívül mindenki magázta a diákokat.

– Jó estét, Hunor bá!

Azt hitte, rendesen beszél, azt hitte, úgy mozog a szája, ahogy kell, de az elharapott köszönést Hunor csak azért értette, mert tudta, hogy a srác ezt fogja mondani. Mivel Márkó továbbra sem kereste a tekintetét, hanem a háta mögé meredt a folyosóra, és az arca is furcsán duzzadt volt – talán a sírástól, ami Márkó esetében még különösebb –, Hunor úgy döntött, kisegíti.

– Kémia korrep? Léránt tanárnővel?

Márkó összerezzent, a hajába túrt, előbb a zsebébe csúsztatta, majd összekulcsolta a kezét a mellkasán. Lassan bólintott, mintha magát is meg akarná győzni. Igen, különórán volt. Hunor egészen megsajnálta. Szégyentelenül rosszul állhat a szénája kémiából, ha péntek este is ezzel kínlódik. Léránt hagyhatná néha pihenni a srácokat, túl komolyan veszi magát. Ráadásul Márkót a héten dobta a csaja, ettől volt hangos az egész iskola.

– És a tanár úr?

A kérdés nekifeszült a falaknak. Márkó nem akarta provokálni a tanárt, reflexből jött a visszakérdezés, azt sem tudta igazán, hol van. Hunor lefagyott, zavarában a kockás sálját gyűrögette, a halántékán legördült egy izzadságcsepp. Mielőtt bármit felelhetett volna, Márkó komótosan továbbindult, közben hol zsebre, hol karba tette a kezét. Hunornak csak két sarokkal később esett le, hogy a srác alig észrevehetően sántított.

– Menjen vissza a szobájába, Kincső, nincs semmi baj!

A göndör lány nagyot fújt, de nem ellenkezett. Bevágta maga mögött a koliszoba ajtaját, és ráfordította a zárat. Bella Flóra a falnak vetette a hátát, az álmennyezetet nézte. Saját szavai visszhangoztak a fejében. Nincs semmi baj. Hogy utálta anno, amikor a tanárok a szemébe hazudtak! És most ugyanazt csinálja, ugyanolyan lett, ugyanazokat a hibákat követi el. Az arcát a tenyerébe temette. Mi a ménkűért lett belőle pedagógus?! A szülei szerint makacs, a barátai szerint hülye, éhbér, nulla karrier, így nem lesz utazás a föld körül, de ő nem is vágyott már rá, vagy legalábbis elnyomta. Bebeszélte magának, hogy tanítani akar. Ez a küldetése. Matek és informatika. És most itt van a gimiben, ahol érettségizett, és pontosan úgy kezeli a diákokat, ahogyan a kollégái pár éve kezelték őt. De neki vissza kellett jönnie, csak mert…

Lendületesen vágódott ki a fiúszárny ajtaja, egy alacsony, erősen kopaszodó férfi lépett a lányok folyosójára, a feje búbja visszaverte a neonlámpák bántó fényét.

– Márkó most ért vissza, ő sem látta.

Dózsa Bendegúz, történelem, földrajz, filozófia, négy gyerek, egy válás. Nem mindenki kedvence, de az iskola és a megye legjobb történelemtanára, aki úgy adta elő az anyagot, mintha maga is jelen lett volna az eseményekkor. Bendegúz Flóra mellé lépett, a falnak dőlt, tekintetét a folyosó másik oldalának fehérjébe temette. Flóra sóhajtott.

– Nincs a fiúknál.

– Nincs.

– Kincső szerint nem jött vissza a szobájába vacsora után. Kétszer kicsengett a mobilja, aztán lemerülhetett.

Flóra Bendegúz felé fordult, azt várta volna, hogy a férfi megmondja, mit tegyenek, mi a következő lépés. Mégiscsak sokkal tapasztaltabb, őt is tanította, de Bendegúz továbbra is a fehér falnak szentelte minden figyelmét. Élénkzöld szeme, ami a tanórákon ide-oda cikázott, most fátyolosan csillogott, mintha egészen máshol járna. A férfiból érezhetően sütött a zavar. Flóra unt rá hamarabb a csendre.

– Oké, akkor szólnunk kell Ujhelyynek, hogy Lili eltűnt.

A lovaglópálca ütemesen csattogott Léránt Evelin tenyerén. Az igazgató székében ült, vörös magas sarkúba bújtatott lábát az asztalon nyugtatta. A harisnyáján felfutott egy szem, pironkodva tűnt el bőr miniszoknyája alatt. Fehér blúza itt-ott meggyűrődött, az ujját feltűrte, a felső három gombot kigombolta. Miután megunta a játékot a pálcával, kihúzta a középső fiókot, kivette a szivartárcát, és rágyújtott. Vörös rúzsa nyomot hagyott a szivar végén.

Kinyílt az igazgatói iroda ajtaja, Ujhelyy Róbert igazgató úr egy indulót dúdolva hátrált be rajta, és gyorsan be is csukta. Kezét még le sem vette a kilincsről, amikor megérezte a szivarfüstöt. Egy pillanatra megdermedt, majd lassan megfordult, közben a zsebébe gyömöszölt egy megviselt borítékot. Magas, jó testfelépítésű, sármos férfi volt, a negyvenes évei elején járt. Szőke fürtök keretezték borostás arcát, a kisugárzásában volt valami elképesztően lehengerlő, ha belépett egy szobába, azonnal ráirányult a figyelem.

Farkasszemet néztek Evelinnel, aki beleszívott a szivarba.

– Szép papucs – húzta félmosolyra a száját a nő, a mondat végén alig észrevehetően megnyalta a felső ajkát.

Ujhelyy lenézett a szilvakék, lyukacsos lábbelire, megköszörülte a torkát, és tett egy lépést az íróasztal felé. Evelin vele mozdult, előrehajolt, így az igazgató láthatta, hogy nincs rajta melltartó. Ujhelyy elkapta a tekintetét, a keze ökölbe szorult.

– No, mi a baj? Azt hittem, lesz kedved hozzá – ütögette meg Evelin az ölében nyugvó lovaglópálcát.

– Ahogy elnézlek, nem én leszek ma az első, akihez neked kedved támadt – morogta Ujhelyy, a szája lefelé görbült.

Evelin nevetett. Levette a lábát az asztalról, és keresztbe tette. Kihúzta magát a nagy székben, vízkék szeme ragyogott.

– Atyaég, te féltékeny vagy!

A megállapítás egyszerre volt gúnyos és kihívó. Ujhelyy nem bírta megállni, rá kellett néznie a nőre. A vörös hajzuhatag, a gyémánt tekintet, a lenéző mosoly, a szépségpötty az ajka alatt arcának bal felén, a hosszú nyak, az alacsony, törékeny test az ő székében. Hirtelen a laza szabadidőnadrágot is túl szűknek érezte, tudta, hogy nem lesz képes ellenállni neki. Evelin újra beleszívott a szivarba, a füstöt a feje fölé fújta.

– Ezért jöttél? – emelte fel az íróasztal jobb szélére csúsztatott hivatali mobilt.

Ujhelyy nehézkesen bólintott, a szivarfüst beette magát a pórusaiba. Igen, többek között a telefonért jött, de már nem érezte annyira fontosnak. Remegett a keze, inkább zsebre dugta. Arra vágyott, hogy gyorsan túl legyen az egészen, aztán a szobájába visszavonulva kortyolgathassa az egri bort, ami majd kitisztítja a fejét.

– Gyere ide! – csattant a parancs olyan hangsúllyal, mintha Evelin azt mondaná, lábhoz.

Ujhelyy azon kapta magát, hogy gépiesen engedelmeskedik. Már az íróasztal mögött állt, Evelin felé fordult a székkel, a melegítőnadrág madzagját babrálta. Ujhelyy belemarkolt a vörös fürtökbe, hátrafeszítette a nő fejét.

– Nagyon rossz vagy! – vakkantotta a márványarcba.

– Ugyan, még meg sem büntettelek – kacsintott Evelin, és épp csak rámarkolt a lovaglópálcára, amikor kopogtattak.

Egy szempillantás alatt helyet cseréltek, Ujhelyy a székébe huppant, felkapta az itt felejtett hivatali mobilt, a füléhez emelte. Evelin elnyomta a szivart, és a tangájába dugta, a lovaglópálcát az egyik fiók nyelte el. Intimebb helyzetekből is rendeződtek már vissza. Mire Ujhelyy az utánozhatatlan basszusán kiszólt, szabad, Evelin már az ablaknál állt, az esőbe kémlelt, még arra is volt ideje, hogy a blúzát begombolja.

Flóra rontott be az irodába, mögötte Bendegúz toporgott.

– Igazgató úr, a…

Ujhelyy felemelt mutatóujját látva Flórában rekedt a szó. Közben Evelin meg sem moccant, Flóra és Bendegúz mégis azonnal tudták, hogy ott van. Mindketten vetettek egy pillantást a hegedű alakú hátára, Bendegúz tekintete a bőr miniszoknyában feszülő fenékre is lecsúszott. Ujhelyy úgy tett, mintha éppen befejezne egy hívást. Elköszönt, és kinyomta, a mobilt akkurátusan az íróasztalra helyezte, csak utána nézett fel. Flóra nagy levegőt vett.

– Barabás Lili eltűnt.

KETTŐ

A tanáriban csak két asztali lámpa égett, Flóráé és Bendegúzé. Nem akarták, hogy a kollégiumi szobákból a diákok lássák a díszkivilágítást, még összeraknák, hogy valami nem stimmel. A félhomályba borult, kihalt tanári hátborzongatóan festett. Félkörben álltak, egyedül Evelin ült fel Flóra asztalára, a lábát keresztbe tette. A tekintete folyton körbejárt, enyhe dohányszagot érzett, a forrását kereste. Végül arra jutott, hogy Hunorból árad, aki közvetlenül mellette dülleszkedett, és a sálját babrálta. Hunor lélekben a megfelelő reakcióra készült, ha kell, a kezébe veszi az irányítást, közben pedig cigit kívánt. Flóra azon gondolkodott, látta-e valaha Ujhelyyt papucsban és melegítőnadrágban, meg hogy a szilvakék Crocs röhejes. Bendegúz is ezen morfondírozott, le is gyártotta a saját összeesküvés-elméleteit az igazgató öltözékéről. Ki nem állhatták egymást, politikailag sosem voltak egy hullámhosszon, ráadásul az igazgatói posztért is megküzdöttek már kétszer. Ujhelyy a mobilját nyomkodta, hogy kezdjen a kezével valamit, aztán, miután vagy öt perce hallgattak, zsebre dugta, és felnézett.

– Jön még valaki?

Az érettségi előtti utolsó bennmaradós hétvégét alig vállalták néhányan, épphogy meglettek a szombati programokhoz. Mintha csak Ujhelyy kérdésére várt volna, kinyílt a tanári ajtaja, egy bőrig ázott, sötét alak lépett be. Mohos Adrián, a diákok körében egyszerűen Moszkva, magyar, orosz, években huszonnyolc, stílusában egy ötvenes agglegény. Lerángatta az esőkabátját, a fogasra akasztotta, kötött mellényében megtörölgette a szemüvegét. Egy másodpercre megtorpant, és Ujhelyy papucsára meredt, majd kissé megrogyva a fénykörbe lépett, a fejét lehajtotta.

– Nem túl esős az idő a sétához? – somolygott Evelin.

Adriánt zavarba hozta a kérdés, idegesen húzogatta a fekete szakállát.

– Do… do… dolgom volt – hebegte, és újra megtörölte vastag keretes szemüvegét.

– Ugratlak! – kacsintott rá Evelin, mire Adrián még kisebbre húzta össze magát.

A csendet csak az esőkabátról csöpögő vízcseppek törték meg. Ujhelyy jobb híján megint mobilozott, Evelin szikrázó vízkék tekintete hol az egyik, hol a másik kollégáját fúrta át. Bendegúz gondolatai az esős éjszakában jártak, fázott, a karját dörzsölgette. Hunor egyik lábáról a másikra állt, és amikor azon kapta magát, hogy az arca kifejezéstelen, gyorsan komoly aggódóra rendezte a mimikáját. Adrián teljesen magába zuhant, úgy festett, mint akit megrázkódtatás ért, csak még azt nem sikerült eldöntenie, mekkora. Flóra egyre nehezebben bírta, karba font kezén dobolt az ujjaival, és miután két percig megint nem történt semmi, kifakadt.

– Lili eltűnt…!

Adrián nyikkanásszerű hangot hallatott, Hunor felkapta a fejét.

– A Barabás Lili?

– Igen!

– Melyik is a Barabás Lili? – tette el a mobilját Ujhelyy.

– Tizenkettedik bé, megnyerte az orosz nyelvi versenyt – magyarázta Flóra, de az igazgató arcára továbbra sem ült ki a felismerés. – Félhosszú barna haj, imádja a mangát. Azt mondják, miatta szakított Kincső és Márkó… Tornászik.

– A tornász Lili! A kék dresszes! Tudom, tudom, tudom, bocs!

Flóra majdnem felrobbant. Meg kell értetnie az igazgatóval, hogy baj van.

– Vacsora óta senki sem látta – hadarta, a nyelve kis híján összeakadt. – Szólnunk kell a rendőrségnek.

– Ugyan már! – legyintett Ujhelyy. – Nem volt kötelező benn maradni a hétvégére. Lilinek valószínűleg mégsem fűlött a foga a programokhoz, és hazament.

– Nem ment haza – mormolta Adrián, és nagyot tüsszentett. – Bocsánat!

Előhalászott a nadrágjából egy ruha zsebkendőt, hangosan kifújta az orrát.

– Valóban nem. Nem jelentkezett ki – erősítette meg Bendegúz.

– Akkor kilógott. Nem ez lenne az első eset, hogy kijátsszák a rendszert. Péntek van, biztos a városban buliznak…

– Lilin kívül mindenki megvan – erősködött Flóra. – Csak ő hiányzik. Lili nem az a kilógós fajta, és kétszer is megkérdezte, felírtam-e a hétvégére.

– Ha jól számolom, kábé négy órája nincs meg – könyökölt a térdére Evelin. – Oké, te vagy Lili osztályfőnöke, Hunor, szerinted?

Hunornak nem kellett átgondolnia a választ.

– Szóljunk a rendőrségnek, nem szeretnék még egy Teklát.

– Na látjátok, pontosan ez az! Ez az! – csettintett Ujhelyy, és úgy helyezkedett, hogy az asztali lámpák fénye őt világítsa meg a legjobban. – Még egy Tekla tönkretenné az iskolát! A média hatalmas botrányt kreálna, jönnének ellenőrizni és vizsgálódni. Egy diák öngyilkos lett, istenem, van ilyen… Na de kettő?!

Úgy állt a fényben, mint egy színész a nagymonológja kellős közepén.

– Azt akarod mondani, hogy tussoljunk el egy halálesetet? – ráncolta a homlokát Evelin, a hangjában az „ugye csak viccelsz?” tónus.

Ujhelyy hevesen megrázta a fejét, igencsak elemében érezte magát.

– Nem. Csak arra szeretnék rámutatni, hogy mennyire szarul fog ez lecsapódni. Mindenkit tönkretesznek.

Drámai hatásszünet, Evelin lábat cserélt, a balt tette keresztbe a jobbon. Ujhelyy zsebre dugta a kezét, hosszan felsóhajtott. Mielőtt megszólalt volna, egyenként belenézett a kollégái szemébe.

– Mi lenne, ha inkább megpróbálnánk mi megkeresni Lilit anélkül, hogy az újságírók itt nyüzsögnének a birtokon?

Flóra belépett a fénybe. Bár filigrán volt, félelmetesnek tetszett a gyér megvilágításban. Göndör fürtjei kibomlottak a lófarokból, az arca égett, Ujhelyynek átfutott a fején, kár, hogy a nő elölről és hátulról is elég lapos. Aztán Flóra felfújta magát, és már egyáltalán nem volt vonzó.

– Eltűnt egy diák. A mi felelősségünk. Ha baja esik, és mi nem értesítettük a rendőrséget, akkor…

– Akkor majd kitalálunk valamit! – koppintott Ujhelyy Flóra orrára, amitől az úgy meglepődött, hogy beleszorult a visszavágás.

Az igazgató arrébb tolta a nőt, immár ismét egyedül szónokolt a reflektorfényben.

– Gondolkozzatok! Lili valószínűleg csak egy kis magányra vágyott, pasizik, iszik vagy drogozik…

Adrián csuklott kettőt.

– Ő so… so… soha nem…

– Jó, persze. Mindig ezt feltételezzük – legyintett Ujhelyy. – A lényeg, hogy Lili valahol vígan elvan, csak meg kell keresni. Vagy szerintetek öngyilkos lett?

– Nem! – vágta rá egyszerre Hunor és Flóra.

Adrián megint a szakállát húzogatta, jókora csomókat tépett ki belőle.

Evelin lábat cserélt, most a jobbot vetette át a balon.

– Mi van, ha megölték?

Búgó hangjára egy pillanatra mindenki leblokkolt. Adrián beleprüszkölt a ruha zsebkendőjébe, Flóra olyan sápadt lett, hogy minden szeplője látszott, Hunornak meg kellett támaszkodnia az egyik asztalban, Bendegúz pedig most először nézett rájuk. Ujhelyy engedett fel a leghamarabb.

– Jézus Mária! Ne kezdd te is, kérlek! Persze, Lilit biztosan elrabolták és megölték. Jó, hogy nem azt mondod, hogy a Kertész tette! Megáll az eszem!

– Egy szóval sem mondtam, hogy a Kertész tette. Viszont a gyilkosság is egy eshetőség, amivel számolnunk kell, ha már tőlünk várod az ügy felderítését.

– Én még mindig azt mondom, hogy hívnunk kellene a rendőrséget. Egy gyerek eltűnt, ilyenkor az első huszonnégy óra az egyetlen huszonnégy óra, a rendőrségnek…

– Szeretitek ezt az iskolát, nem? – fojtotta bele Flórába a szót ismét Ujhelyy. – Nem cseszeget titeket a tankerület, úgy tartjátok az órákat, ahogy akarjátok. A fényes nagy helyzet az, hogy ha továbbra is itt akartok… akarunk dolgozni, akkor kussolunk, és előkerítjük Lilit.

Az igazgató szavai gondolkodóba ejtették a tanárokat. Most kezdték elhinni, hogy tényleg nem fogják értesíteni a hatóságokat Lili eltűnéséről. Ujhelyy érezte, nyeregben van, ha tovább üti a vasat, nyer.

– Figyelj csak, Hunor, ezt te is érted. Hogy mutatna a Facebook-oldaladon a sztori? Még egy diáknak nyoma veszett az osztályomból! Hashtag azországtesitanára. Mit szólnának a követőid? Látom is a címlapokat! Még egy lány eltűnt a celebtanár osztályából! Hunor bá felelősségét vizsgálja a rendőrség!

– Jó, ebben van valami – dörmögte Hunor. A kitüntetett figyelem simogatta az egóját, gyorsan meg is igazította a sálját.

– És a városnak is ez lesz a legjobb – folytatta rendületlenül Ujhelyy. – Értesítjük a hatóságokat, ha már van információnk Liliről.

Bendegúz érezte, hogy itt az ideje bekapcsolódnia a beszélgetésbe. Az utóbbi hónapokban különösen neheztelt az igazgatóra, azt rebesgették, hogy Bendegúz Ujhelyy miatt vált el.

– Ez most nem arról szól, ugye, hogy Lilivel a nyakadban akarsz bemasírozni a városházára a választóid nagy örömére?

– Szomorú, hogy ezt is ki tudod élezni erre. Nem tehetek róla, hogy engem megválasztottak képviselőnek, téged viszont nem – húzta ki magát Ujhelyy.

Bendegúz fintorgott.

– Önkormányzati képviselőnek. Nem az Országgyűlésbe kerültél be!

Ujhelyy gúnyosan felnevetett.

– Azért vagy ennyire pipa, mert igazgatónak sem téged neveztek ki, hanem engem. Megint. Lásd be, ez azt mutatja, hogy alkalmasabb vagyok…

– Ez csak azt mutatja, hogy ügyesen szoptad fel magad! – lépett be Bendegúz is a fénybe.

Mellbe akarta bökni az igazgatót, de félúton meggondolta magát, arra jutott, ezt azért mégsem kellene, tulajdonképpen a főnöke, felemelt mutatóujja megállt a levegőben. Ujhelyy felismerte a mozdulatot, lehajolt Bendegúzhoz, és mellbe bökte.

– Soha nem tudtad magad mögött a tantestület többségének támogatását, rajtad kívül senki nem akarta, hogy a Győry igazgatója legyél.

Bendegúz behúzta a nyakát, előredöntötte a fejét. Mielőtt nekimehetett volna Ujhelyynek, Evelin lecsusszant az asztalról.

– Befejeztétek? Remek!

Olyan hangsúllyal ejtette ki a szavakat, mintha olyasmit vetne az igazgató és a kollégája felé, hogy legyenek jó kutyák. Evelin csípőre tett kézzel megállt a kör közepén.

– Keressük meg Lilit, mielőtt túl késő lesz. Ha már most nem az…

Flóra a fejét ingatta, Evelin egyenesen neki címezte a szavait.

– Huszonnégy órát adok magunknak. Ha Lili szombat estig nem kerül elő, értesítjük a rendőrséget. Flóra, te és Bendegúz kikérdezitek a diákokat, és átnézitek Lili holmiját. Robi, Hunor és Adrián átkutatják az erdőt és a birtokot, én pedig bemegyek a városba, hátha Lili tényleg bulizik valahol.

Flóra bólintott, igyekezett legyűrni a lelkiismeret-furdalását. Csak azért nem ellenkezett tovább, mert Bendegúzt osztották mellé, ezzel már nem bírt versenyezni a Liliért érzett muszáj-felelősség.

– Majdnem mindennel egyetértek – kezdte Ujhelyy, alig állta meg, hogy ne kérje ki magának, amiért Evelin a tanárok előtt a keresztnevén szólította.

– Meglepő – mosolygott gúnyosan Evelin.

Ujhelyy elengedte a füle mellett a megjegyzést.

– Nem mész egyedül a városba, valamelyikünk elkísér. Lili nálad is lehet. Mi van, ha így akarod kicsempészni az iskola területéről? Akár meg is ölhetted, és most el akarod rejteni a holttestét.

Evelinnek egy arcizma sem rándult, csak vízkék tekintete ragyogott drágakőként. Adrián a gyilkosság említésére megint csuklani kezdett, Hunor mindkét kezével a sáljába kapaszkodott, Flóra egyenesen meghökkent, Bendegúz viszont azon kapta magát, hogy talán életében először ért egyet Ujhelyyvel. Evelin felhúzta a fél szemöldökét, a szemében elismerés csillant.

– Jogos. Adrián velem jön. Így rendben van?

HÁROM

Hunor a bejárat előtt ácsorgott a kijelölt dohányzóhelyen, a második cigijét szopogatta, tehetetlenségében a kavicsokat rugdosta. Az előbb készített egy mosolygós szelfit az iskolával a háttérben, és kiposztolta az oldalára azzal a szöveggel, hogy imádja a bennmaradós hétvégéket, alatta pedig kifejtette, mit gondol a dohányzásról. Igen, cigizik, de szerinte egy tanár is cigizhet, ahogy lehet tetkója, vagy éppenséggel lehet meleg is. A dohányzásnál a felvilágosítás a legfontosabb. Pillanatok alatt bepörgött a poszt, jöttek a kedvelések és a változatos hozzászólások. Ez a része már régóta nem izgatta.

Két évvel ezelőtt azért kezdte a tapasztalatait és az élményeit feltölteni a netre, mert unatkozott és ráért – a hivatalos verzió szerint pedig tenni akart valamit a diákokért. Úgy gondolta, hogy a saját módszerei jók, vagy ha nem is jók, alkalmasak. Beszélgetni, megnyílni, megnyitni őket is, őszintén fordulni feléjük, és a végletekig megértőnek lenni. Rájuk figyelni önmaga helyett.

Aztán véletlenül lett négy könyve a testnevelés és a biológia tanításáról, az eddigi pályájáról (öt év), imádták, előrendelték, dedikálhatott, még egy beszélgetős műsorba is behívták az egyik országos tévéadóhoz. Az egészben az volt a legrosszabb vagy a legjobb – a hangulatától függött, épp miként ítélte meg –, hogy a kezdetektől fogva tudta, ez egy lufi, ő valójában nem is tud tanítani. Vagyis inkább nem egy kiemelkedő tanáregyéniség. Soha nem lesz olyan pedagógus, mint például Bendegúz vagy Léránt Evelin, ennek ellenére töretlenül játszotta a celebtanárt. Egy alaposan felépített szerep, hogy még véletlenül se engedhessen teret önmagának. A cigit is utálta, sokszor álmodott tüdőrákkal és szájrákkal, de a többi országosan ismert pedagógus példája alapján egy tisztességes celebtanárnak kellett egy deviancia. A dohányzás király, még a diákokat is közelebb hozta hozzá. Hunor bával lehetett cigizni a hosszú szünetekben.

Evelin és Adrián léptek ki a főbejáraton, az utóbbi éppen összehúzta magán az esőkabátot.

– Ez holnapra nem szárad fel – fújta ki a füstöt Hunor. – A sportvetélkedőn nyakig sárosak leszünk.

Evelin a táskájában kotorászott.

– Robi?

Rajta kívül senki sem hívta Ujhelyyt így, ez volt a kiváltsága. Mindenki tudta, a diákok is, hogy évek óta szeretők. Egyszer még a kémiaszertárban is rajtakapták őket. A legenda úgy tartja, hogy Evelin csak a „titkos” viszony miatt lett igazgatóhelyettes.

– Átöltözik – hamuzott a kavicsokra Hunor. – Az a lukacsos papucs… Ha jól emlékszem, én még melegítőben sem láttam. Remélem, az erdőbe ingben és öltönynadrágban jön.

Evelin szó nélkül továbbindult, Hunor tudta, hogy a nő idegeire megy, mert túl sokat beszél, de a kollégáival ellentétben rá nem hatott Evelin különleges varázsa, így nem is fogta be.

– Mondtam, hogy ha nem baj, kinn várom meg, majd meghaltam egy cigiért, annyira kellemes füstszag volt a tanáriban, nem éreztétek? Mondjuk kíváncsi lennék, ki dohányzott, de mindegy is. Hajrá a városban!

Evelin már a fehér Mercedese ajtaját nyitotta, amikor eljutottak a tudatáig Hunor szavai.

– Bassza meg!

Sarkon fordult, és az értetlen Adriánnal a nyomában visszatipegett az épületbe.

Mivel elmúlt éjfél, Flóra és Bendegúz abban maradtak, hogy Lili szobájában kezdik a kutatást, a diákokat reggel kérdezik ki. Flóra előhúzta a pótkulcsot a zsebéből. Már akkor meggyőzte a kollégiumi nevelőtanárt, hogy csak egy kis kavarodás történt, amikor először keresték Lilit. Azt mondta, szívügyek, biztos hallotta, Márkó és Kincső szakítottak, állítólag Lili miatt. A férfi kötélnek állt, tudott a nagy drámáról, ráadásul tíz után már szeretett ágyban lenni. Elsütött egy sántás poént, mivel ő volt az egyetlen rossz lábú az iskolában, neki szabadott, egy kacsintás kíséretében rábízta a pótkulcsot Flórára, majd a botjára támaszkodva, komótosan visszadöcögött a bekamerázott irodájába.

Flórának még magyart tanított, megosztotta a diákokat, imádták vagy utálták, arany középút nem létezett. Flóra élvezte az óráit annak ellenére, hogy reál beállítottságú volt, és a férfi is kedvelte őt. Sokszor viccelődött hasonlókkal, mint hogy látja, Flórám, egy matematikussal mindig számolni kell. Aztán megvádolták, hogy pofára osztályoz, amiben pont annyira lehetett igazság, mint amennyire nem, a szülők ügyesebbek és határozottabbak voltak. Ujhelyy nem akart kirúgni egy nyomorék tanárt, tartott a pletykáktól. Egy motorbaleset következtében a férfi jobb lába használhatatlanná vált, a fájdalmat folyamatos gyógyszeres kezeléssel tartotta kordában, ezért a diákok ráragasztották a House becenevet. Ujhelyy a botrány elkerülése végett inkább lefokozta, eldugta a kollégiumban. Onnantól kezdve senkit nem érdekelt, él-e vagy hal.

Lili a 402-esben lakott, február tizedike óta egyedül. Flóra rövid időn belül másodszor dugta a zárba a pótkulcsot és fordította el. Engedett, az ajtó kinyílt. A nő ugyanazt csinálta, mint amikor Kincső szólt neki, hogy Lili nincs meg. Felkattintotta a villanyt, és reménykedett. Akkor abban, hogy Kincső csak az ördögöt festi a falra, vagy így akar bosszút állni Lilin, mert a lány éppen Márkóval romantikázik, most azonban maga sem tudta, miben. Annyival könnyebb lett volna, ha púposodik a takaró, Lili a szemét dörzsöli, értetlenül felül, hogy mit akarnak tőle ilyenkor. De az ágy még mindig érintetlen volt.

– Tekla azért költözött be, mert összeveszett Kincsővel – magyarázta Flóra, mutatni akarta, hogy képben van. – Lili szobatársa és ő cseréltek. Szegény Tekla, nem sokat lakott itt.

Bendegúz nem mozdult az ajtóból, az ágynemű nélküli matracot, a csupasz polcot, az üres szekrényt, a kietlen íróasztalt figyelte, amin egyetlen állólámpa árválkodott. A következő tulajdonosát várta. A pillantása a másik oldalra tévedt, disney-s huzat, plüssbárány, plüss-sárkányok, képregényektől, fantasyktól és tankönyvektől roskadozó polc, fekete cuccokkal tömött szekrény, az íróasztalon nyitott matekfüzet, félbemaradt házi feladat. Apró gombóccá zsugorodott a gyomra. Irtózott felforgatni Lili birodalmát, belenézni a személyes holmijába. Ehhez nincs joga. A következő másodpercben már haragudott magára, pont e miatt a túl becsületes hozzáállás miatt nem lett belőle még önkormányzati képviselő sem.

– Szegény Lili.

Bendegúz nem is kiejtette a szavakat, inkább kisóhajtotta, Flóra mégis azonnal értette őket.

– Lili nem lett öngyilkos! – szögezte le elsősorban saját magának. – Nem lehetett!

– Tekláról ugyanezt hittük.

Bendegúz végre belépett a szobába, leült Tekla ágyára, végigsimított a matracon. A legidősebb fia pont annyi idős volt, mint Tekla. Sokszor belegondolt, és még többször nem mert belegondolni.

– Szerinted helyesen cselekszünk? – szívta be az ajkát Flóra. – Nem kellene mégis szólni a rendőrségnek?

Bendegúz az állát dörzsölgette.

– Most erre mit mondjak?

– Amit gondolsz!

Bendegúz tekintete kifutott az ablakon a sötét, átláthatatlan éjszakába. A kollégium az erdőre nézett, bagoly huhogott, ágak ropogtak, aztán hirtelen minden elhallgatott. Bendegúzt szíven ütötte a röpke némaság.

– Azt gondolom, hogy ha Lilivel ugyanaz történt, mint Teklával, akkor úgyis elkéstünk. Már halott. Viszont Ujhelyy nem isten, bármikor hívhatod a rendőrséget, ha akarod. – Azzal nyújtotta a mobilját.

Flóra a lapos készülékre meredt, segélyhívás, fel sem kellene oldania. Egy mozdulat választotta el a józan észtől. De nem. Nem fosztja meg magát attól az élménytől, hogy kettesben nyomozzon Bendegúzzal, ez a nagy lehetősége, végre bizonyíthat, ki tudja, mi történik szombat estig. Lilit pedig meg fogják találni. Így vagy úgy.

Márkó nem tudta felidézni, hogy került a szobájába. Hosszú percekig állt a zuhany alatt, a forró víztől vöröslött a bőre, mégsem tisztította meg úgy, ahogy várta. Hiába állította a csapot a lehető legforróbbra, hiába hunyta le a szemét, nem zárhatta ki. Ott lebegett körülötte, akár egy láthatatlan köpeny, az édes felhő. A nyaka körül érezte, napról napra egyre szorult, talán arra várt, hogy kötélként használja. Könnyűnek tűnt megfulladni, leugrani, felvágni, túladagolni, csak tovább mozdulni nem.

A nyakát és a vállát, ahol a legerősebben érezte a túl mézes leheletet, hólyagosra égette a víz. Az egész teste lángolt, fájt a törölközés. Menekült vagy bűnhődött, maga sem tudta. Fogat mosott, szájvízzel öblögetett, testápolóval bekente a karját és a lábszárát. És a következő pillanatban a szobája padlóján találta magát egy szál semmiben, a törölköző az ajtó előtt hevert. A szobatársa megint nem a szobában aludt, egy végzős csajjal tolt végtelenített egyéjszakás kalandot.

Márkó az ablak előtt feküdt hanyatt, az eget és a gyéren világító holdat figyelte. Levedlette a keserű gondolatait, álmokat képzelt, amikben nem szerepelt. Elfelejtette, hogy a Dózsa Liliről kérdezte, a lány neve elvesztette az értelmét, az arcát sem látta tisztán, minden összefolyt. A könnyei csípték a szemét, lassan tudatosult benne, hogy megint sír.

Meg sem kísérelte összerakni magát.

Evelin felkapcsolta a villanyt a tanáriban, Flóra asztalához lépett. Adrián megállt a küszöbön, a szakállát babrálta, ötlete sem volt, mit keresnek itt ismét. Evelin körbeszaglászott, megint érezte az enyhe dohányszagot. Valami fűszeres szivar.

– Gyere!

Adrián összerezzent, vonakodva követte a parancsot. Ő is megállt Flóra asztalánál, beleszippantott a levegőbe, ismerős illat, nagyon finom füst, az ablak felé erősödött, követték. Szembenéztek a tükörképükkel, két sápadt, tanácstalan arc a barátságtalan fényárban. Evelin tekintete körbejárt, tudta, hogy kell lennie még valaminek, hiszen a tanárok közül senki sem gyújtana rá a tanáriban. Volt ez már ürügy az elbocsátásra. A párkányhoz hajolt, közelről nézte, hamar megtalálta, amit keresett. Ujját végighúzta a fehér műanyagon. Hamu. Felemelte a mutatóujját, Adrián közelebb lépett, mindketten nagy levegőt vettek.

– Vaníliás Nyu… Nyu… Nyuszi. Lili ilyet szív.

Evelin tekintete gyémántként villant, ő is ismerte ezt a fajta szivarkát. A lányok hívták Vaníliás Nyuszinak a logón gördeszkázó rózsaszín nyúl után. Csak kevesen vették a diákok közül, drágának számított, és a ribancropi lealacsonyító gúnynév is tökéletesen illett rá.

– Gondoltam. – Ahogy Evelin összedörzsölte a mutató- és a hüvelykujját, a vaníliás illat intenzívebb lett. – Tekla is ilyet szívott.

Egyszerre mozdultak, a szemetesekhez ugrottak, módszeresen beletúrtak mindegyikbe, de nem találták a csikket. Evelin ekkor újra az ablakhoz lépett, kinyitotta, és kihajolt.

– Kidobhatta.

Adrián vállat vont, egyre kevésbé érdekelte a szivarka sorsa.

– Mi… mi… mit keresett Lili a tanáriban? És miért gyújtott rá-á?

– Nem tudom – csukta be az ablakot Evelin, tekintetét Adriánéba fúrta. – Mikor szokott valaki rágyújtani?

Adrián soha nem dohányzott, ellenben sokat füvezett az egyetemen, néha még most is, próbálta felidézni az ahhoz kapcsolható érzéseit. Az első, ami eszébe jutott, a kirekesztettség. Azért füvezett, mert az ivós baráti társaságok nem tűrték meg a posztmodern depresszióját. A füveseknek viszont minden teljesen mindegy volt, feltétel nélkül szerették, ha olyan hangulatba kerültek. Lili biztosan nem azért dohányzott, mert kirekesztettnek érezte magát, bár sokkal érettebb volt a többieknél.

Adrián gondolatai szerteszét szaladtak, fekete körmök, egymásra halmozott könyvek és lábak, a redőnyön beszűrődő napfény mintái a takarón, nehéz árnyékok. Most nem ez kell, nem szabad… A feltörő képeket visszarendelte az agya egyik gondosan őrzött szegletébe, és összeszedte magát, hogy megválaszolhassa a kérdést. Evelinnek csak a szeme apró rebbenése jelezte, feltűnt neki a képzeletben tett kitérő.

– Buliban, bár ezt most elvet… ném. Talán ha i… ideges, szorong, türelmetlen, tehetetlen, le akarja vezetni a feszültséget, vagy fél.

– Fél – ismételte meg Evelin. – Vajon kitől félt Lili a tanáriban? Már ha tényleg ő volt az.

Váltottak egy hosszú pillantást, Evelin hideg gyémánttekintete próbálta keresztülfúrni Adrián barátságos barna íriszét, de konokságba és gyanakvásba ütközött. Evelin szája gúnyos mosolyra görbült, Adrián felmordult. Ennyire még sosem gyűlölte az igazgatóhelyettest.

– Oké – búgta Evelin, a mosolygást nem hagyta abba. – Menjünk a városba. Előtte viszont nézzük meg azt a csikket, hátha szerencsénk lesz.

Adrián beletörődve bólintott.

– Ez a verda zsír király! – kötötte be magát Hunor Ujhelyy fekete Lexusában, még soha nem ült benne ezelőtt.

Hunor kíváncsi lett volna rá, miből engedhette meg magának az igazgató. Nem értett túlzottan az autókhoz, még jogsija sem volt, inkább buszozott, vagy megkérte valamelyik kollégáját, hogy dobja el. Ezt a típusú Lexust húsz- és harmincmillió közé saccolta, a tanári fizetésből biztosan nem tellett rá. Talán az önkormányzati képviselőség jövedelmezett ilyen jól, bár ezt is nehezen képzelte el. Akkor vagy van Ujhelyynek egy titkos melója, vagy a felesége piszkosul gazdag. A kifejezetten csúnya nőt ritkán látták az iskolában, sokan a létezését is megkérdőjelezték.

– Ugye? Szerdán tisztíttattam ki, ha lehet, ne sározd össze.

Az igazgató gázt adott, elindultak az erdő felé. Ujhelyy felhangosította a zenét. Egy rockbanda énekelte, hogy „we gotta rise, let’s rise, we gotta rise, let’s rise above the lies”{1}, az igazgató pedig egykedvűen dúdolta az indulószerű dallamot. Hunor megfeszítette a testét, a lábát néhány centivel a padló felett tartotta. Úgy másfél percet bírt, a tarkóján csorgott az izzadság, a hasizma a párnás hájréteg alatt szét akart repedni. Nagyot szusszanva engedte le a tornacipőit. Kiszúrta, hogy a sofőrülés alatt sáros a szőnyeg, ami megnyugtatta.

Széles út vezetett keresztül az erdőn, Ujhelyy és Hunor abban állapodtak meg, hogy az első pihenőhelyen teszik le a kocsit, onnan gyalog folytatják. Az asztalokhoz és padokhoz sokszor kijártak a diákok, kábé tízperces séta volt az iskola főbejáratától a tűzrakó hely.

Az első dolog, amit Hunor megállapított kiszállás után, hogy nem vászon tornacipőben kellett volna jönnie. Azonnal átázott. Irigykedve figyelte a menő gumicsizmában tevékenykedő Ujhelyyt, aki éppen megkínálta egy gőzölgő termoszból. Igazi Dardzsiling oolong tea. Hunor nem volt szomjas, és egyelőre csak didergett, így megrázta a fejét. Ujhelyy kortyolt egyet a forró italból, majd a termoszt valódi bőr hátizsákjába dugta, amit aztán a vállára vetett. Az apjától örökölt vadászkést az övére erősítette, biztos, ami biztos. Zseblámpákat halászott elő a csomagtartóból, az egyiket Hunornak dobta.

– Melyiket szeretnéd, az utat vagy az ösvényt? – kérdezte.

Hunor a zseblámpa fényével megvilágította a keskenyebb turistaösvényt. Ahogy a fénykör körüli sötétségre tévedt a pillantása, bukfencet vetett a gyomra. Már egyáltalán nem tartotta jó ötletnek az éjszakai mentőakciót. Erősen magára kellett ripakodnia, hogy Lili akár egyedül is lehet ebben a rémisztő feketeségben, ő pedig az osztályfőnöke, ráadásul az ország tesitanára, felelősséggel tartozik iránta. Ugyanakkor nem szívesen élt volna át egy vaddisznótámadást.

– Melyik a biztonságosabb?

A hangja egy oktávval magasabban csengett a szokásosnál. Ujhelyy arcáról lerítt, bárki mással szívesebben társult volna.

– Mit tudom én, te vagy a biológia szakos! Menj az úton, enyém az ösvény.

– Az jobb? – nyelt hangosan Hunor, és az utat kezdte pásztázni a zseblámpájával.

– Azon nehezebben tévedsz el – morogta Ujhelyy, megkerülte a kocsit, és elindult az ösvényen. – Ha egy vad kiugrik eléd, világíts a szemébe, és ordíts hangosan! Sietek hozzád, ahogy tudok! És keresd Lilit vagy a nyomait! Félóra múlva a kocsinál. És hívj, ha baj van!

Hunor megigazította a nyakán a kockás sálat, beszívta és kifújta az illatos éjszakai levegőt. Alig tett két lépést, Ujhelyy utánaszólt.

– Óvatosan, tele van jókora pocso…

– A kurva hétszentségit!

Hunor vádliig merült egy méretes pocsolyában. A tornacipője elsüllyedt a puha talajba, és amikor kirántotta, nagyot cuppant.

– Megvagy? Visszamenjünk?

Hunor fogai összekoccantak, ahogy végigfutott rajta a hideg. Ennek a csukának annyi. Felmutatta a hüvelykjét.

– Nincs hideg – rántotta meg a vállát, a zseblámpa fényét a lába elé irányította.

Az út tele volt szélesebbnél szélesebb pocsolyákkal, képtelenség volt tornacipőben átmanőverezni rajtuk.

– Nem mehetnék mégis én az ösvényen?

Ujhelyy nagyot horkantott, elszámolt tízig. Nem fojtja meg, koncentrálni kell, nyugalom. Vetett még egy pillantást az ösvényre, aztán visszalépett az útra.

– Félóra múlva a kocsinál – ismételte meg, és dúdolva nekivágott a pocsolyák rengetegének.

Hunor elnézte egy darabig, ahogy kerülgeti az akadályokat vagy könnyedén átgázol rajtuk, közben Lilit szólongatja hol hangosabban, hol halkabban. Végül ő is rászánta magát, és elindult az ösvényen.

{1} Hollywood Vampires: Rise.