Radnai Péter

A magyar televíziózás legendái

Interjúk az első influenszerekkel

részlet

Athenaeum

Copyright © Radnai Péter, AMC, 2022

A kötetben szereplő fotókat Schumy Csaba készítette.

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 279 0

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória
Szerkesztette: Papp Sándor Zsigmond
Műszaki vezető: Dubecz Adrienn
Borító: Földi Andrea

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Az úgy volt…

„Az úgy volt, hogy amikor hazajöttem a táborból, itthon mindenki nekem esett, hogy na mi újság, hogy volt, meséljek már. Én általában tudom, hogy mi az újság, csak nem szeretem, ha folyton kérdik. Ezért mondtam, hogy semmi.”

Így kezdődött Janikovszky Éva csodás írása, amire olyan jól emlékszem gyerekkoromból. Velem is sokszor megesett, hogy nem akartam mesélni arról, hogy mi hogyan történt, de ezúttal minden másképp van. Amikor kiderült, hogy nagy büszkeségemre könyv lesz a beszélgetéseimből, amihez előszót kell írnom, nyilván felmerült, hogy miként pattant ki Az első influenszerek ötlete. Nos ez is, mint sok minden más, a koronavírus miatti bezárkózásnak köszönhető. Amíg otthon voltam, sokat néztem a tévét, és egyszer valamelyik csatornán szembejött velem egy beszélgetéssorozat az Ellenzéki Kerekasztalról. Feledy Péter volt a riporter, és én ottragadtam. A rendszerváltozás idején érettségiztem, illetve kezdtem egyetemre járni. A politika mindig is érdekelt, a televíziózás pedig gyerekkorom óta meghatározta az életemet. A családi legendák szerint állandóan tévét néztem, ezért amikor 1990-ben, egyetemi gyakornokként bekerültem a televízióba, tulajdonképpen ismerősként üdvözöltem az aulában és büfében szembejövő „kollégákat”, akiket nézőként már mind ismertem, és akiknek persze fogalmuk sem volt arról, hogy ki az a fiatalember, aki mindenkire ráköszön.

Miközben 2020 tavaszán néztem, ahogy Feledy beszélget Szabad Györggyel, Tölgyessy Péterrel és a többiekkel, az jutott eszembe, hogy felhívom őt telefonon, egyszer meséljen már nekem személyesen erről az időszakról. Kíváncsi voltam, milyen volt a televíziózás a hirtelen jött szabadságban, hogyan tudták ők abban az időben bemutatni a közéletet, milyen riportalany volt Antall József, hogyan került rá a pizsama a legendás interjúban (válasz a könyvben!). Aztán elmeséltem az ötletemet az egyik mentoromnak, Román Péternek, aki azt mondta, hogy miért nem kamera előtt beszélgetek. Innentől beindult a fantáziám, és arra gondoltam, hogy tovább tágítom a kört. Persze ehhez kellett az az elképesztő két-három óra Feledy Péter lakásán (ami egyébként olyan, mint a 20. század történetét feldolgozó múzeum, rengeteg izgalmas dokumentummal), hogy rájöjjek, ezek a régi kollégák mennyi izgalmas dologról tudhatnak, ám alig kérdezi őket valaki. Arra gondoltam, hogy csinálok egy próbaforgatást, amire Feledy mellé hívok még egy alanyt. Azért jutott eszembe Gát György, mert ő teljesen az ellentéte Feledynek: életpályájában, habitusában és talán világnézetében is. Összeszedtem egy remek stábot, találtam egy gyönyörű helyszínt, és felvettük a két beszélgetést 2020. szeptember elsején. Elkezdtem beszélni róla a kollégáknak, de még mindig nem tudtam, hogy mi lesz a felvétel sorsa. Szerencsém volt, mert a munkahelyemen, az AMC-nél épp a digitális platform fejlesztése előtt álltunk, és az ezért felelős kollégának, Szaniszló Csabának, illetve a cég vezetőjének, Málnay B. Leventének megtetszett az ötlet. Készüljön egy ilyen sorozat először oda! Csaba javaslata volt az is, hogy kerüljön bele egy mai fiatal youtuber (ő lett Trunk Tomi), aki a fiatal nézőknek némi vizuális segítséggel elmagyarázza az én korosztályomnak még egyértelmű, de nekik már teljességgel ismeretlen fogalmakat, amelyek elengedhetetlenül szükségesek a történetek, anekdoták megértéséhez (ezeket keretben olvashatják a beszélgetésekben).

A beszélgetések koncepciója az volt, amit a Szabadság tér 17. körül autózva minden interjú elején elmondtam. Nem nosztalgiázni szerettem volna, hanem bemutatni azokat a talán nem csak általam tisztelt, régi kollégákat, akik még az internet, a Google, YouTube, Spotify előtt „nyitották ki” a világot az akkor még szigorú és zárt rendszerben élő embereknek. Meggyőződésem ugyanis, hogy az én generációm először a tévében láthatta, hogy milyen színes, érdekes a legvidámabb barakkon kívül az élet. Ezek a kollégák, ahogy a Szabadság tér körül autózva elmondtam, nem licenceket vásároltak, hanem a saját ötleteiket valósították meg. Ma ez már szinte lehetetlen.

Nekem mindezt a helyszínen végighallgatni felvétel közben, a nézőknek pedig akár a YouTube-on, akár a Spektrumon követni igencsak érdekes és maradandó élményt jelentett – remélem, másoknak is. De olvasni őket még különösebb érzés. Így lehet igazán megérteni, hogy milyen volt a televíziózás a hatvanas, hetvenes, nyolcvanas években és a rendszerváltás után. Mennyire revelatív volt gyakorlatilag minta nélkül létrehozni új dolgokat; a beszélgetések szerkesztett verziói valószínűleg igen szokatlan szemszögből rajzolják meg a Kádár-korszak történelmét és hétköznapjait.

Ezúton köszönöm még egyszer a riportalanyaimnak, hogy vállalták a beszélgetést, kollégáimnak pedig, hogy közreműködtek a sorozat létrehozásában. Önöknek jó és értékes szórakozást kívánok a könyvhöz.

Radnai Péter

„Nem engedtem, hogy kinevezzenek”

Bánó András

Tizenkét perces műsor volt, de nem akartam azt, hogy 12 perc, mert az olyan snassz, legyen 720 másodperc. Vitray nem rajongott az ötletért, azt mondta, legyen inkább Egyenleg, Esti Egyenleg a címe. Tamás, mondom, ebben az Esti Egyenlegben semmi nem utal a hírre. Azt felelte, nem érdekes. Már ne haragudj, mondtam a tévés apámnak tiszteletlenül, de hát ez bűnrossz cím. Mire azt válaszolta, Andriskám, amilyen rossz ez a cím, olyan jó lesz a műsor.

Bánó András a rendszerváltozás utáni televíziós hírműsorgyártás egyik legellentmondásosabb alakja. Politikai meggyőződésektől függetlenül sokan rajonganak érte, de sokan úgy érzik, nem független. Ami tény: egy komplett generáció került ki a körülötte kialakult szakmai műhelyből. A mai kereskedelmi televíziókban mindenhol dolgoznak a tanítványai, és volt olyan időszak, amikor a két legnagyobb kereskedelmi televíziót, az RTL-t és a TV2-t olyanok vezették, akik nála váltak meghatározó televízióssá.

Radnai Péter: Ez a beszélgetés kicsit kilóg a sorból, hiszen első számú mentorom ül velem szemben. Még sosem voltunk ilyen helyzetben, hogy kamerák előtt beszélgettünk volna. Időnként azzal kezdtem ezt a sorozatot, hogy megkérdeztem, volt-e saját szobája az interjúalanyomnak a tévében. A választ viszont pontosan tudom, hiszen kaptam én abban a szobában hideget-meleget. De mennyi idő kellett ahhoz, attól a perctől, hogy a Képes Sporttól átjöttél a televízióba, hogy saját szobát kapj?

Bánó András: 1969-ben volt a Pályabelépő című sportriporteri pályázat, amit a Telesport és a Képes Sport közösen írt ki. Rá egy évre már külsőztem a lapnál, miközben még jártam a jogi egyetemre. A Képes Sporttól kerültem át 1974-ben a Vitray-stúdióba egy különös véletlen folytán, ami meghatározta az egész televíziós pályafutásomat.

R. P.: Elmeséled?

B. A.: Nagyon röviden: Ránki Juli kolléganőm, aki a Híradónál dolgozott, és velem együtt járt a MÚOSZ-iskolába, megkért, hogy írjam be délután a katalógusba, mert neki a Vitray-stúdióba kell mennie. Mehetsz nyugodtan, beírlak, mondtam neki, de én is szeretnék oda járni.

R. P.: Tudtad, hogy ki az a Vitray? Hogy szimbólum volt már akkor is?

B. A.: Azért tudtam, mert 1974-ben az első külföldi utam a bécsi úszó Európa-bajnokságra vezetett, ahová a Képes Sport küldött ki. Vitray onnan közvetített. Ültem a tribünön, oda volt írva, Bánó András, Képes Sport, mellettem Riskó Géza, Csongrád Megyei Hírlap. Az első kedvező alkalommal bemutatkoztam Vitraynak. Nagyon kedves volt, és megkért, hogy mivel neki van valami elintéznivalója délelőtt, üljem már végig az előfutamokat, és aztán adjam oda neki az eredményeket. Leírtam mindent, aztán tíz perccel a döntők előtt bementem a fülkébe, és ott iszonyatosan leszúrt. Mégis hogy képzelem, hogy tíz perccel a közvetítés előtt esek be? Neki készülnie kell. Hát ez nem úgy van, Andriskám, mondta, mint a Képes Sportnál, hogy a lapzárta csak úgy elterjed… Nekem itt naprakésznek, pontosabban percre késznek kell lennem. Arra gondoltam, kész, én elvágtam magam Vitraynál, de azután nagyon kedvesen túlléptünk a dolgon. Szóval amikor Ránki Juli azt felelte, hogy: „Az nem úgy van, hogy te járni akarsz Vitrayhoz, hiszen nem is ismered.” Akkor azt tudtam válaszolni, hogy de, ismerem. Erre meg azt mondta Juli, hogy: „Oké, hogy te ismered, de nem biztos, hogy Vitray is ismer téged.” Hát, mondom, akkor kérdezd meg! A következő héten már mondta is, hogy mehetek. Ez volt életemben a nagy csoda, mert így elmehettem az első, riportereknek szóló stúdiós foglalkozásra, amit nagyon élveztem. Úgy látszik, neki sem lehettem antipatikus, mert két évet lehúztam nála.

R. P.: Nem volt jellemző, hogy valaki két évig járhatott…

B. A.: Mindenki csak egy évet maradhatott, de nekem megengedte, hogy két évet eltöltsek a stúdióban. Akkor már külsősként dolgoztam hírszerkesztőként a külpolitikai rovatban, a Híradónál. Ennek köszönhetem azt, hogy ő beajánlott Matúznénak, amikor 1978-ban önálló sportszerkesztőt keresett a Híradóhoz. Akkoriban jöttek be az első képmagnók. Még csak huszonhárom percet lehetett velük fölvenni, és ha kifutott a gólnál a huszonharmadik percben a szalag, akkor a gól nem volt meg. Nem sokszor fordult elő, de néhányszor mégis. Tehát önálló sportszerkesztőként elkezdhettem a karrieremet a Híradónál, de egészen 1990-ig kellett várni arra, amíg Aczél Bandit el nem távolították a főszerkesztői székből, hogy előrébb lépjek a ranglétrán.

R. P.: És szobád legyen?

B. A.: Nem, akkor még mindig nem volt szobám. Akkor még csak főszerkesztő-helyettes lettem. Olyan, akit megválasztottak. Mert én nem engedtem, hogy engem kinevezzenek. Azt mondtam, szavazzanak meg, mert akkor nagyobb a legitimitás. És akkor a száznegyven híradósból, azt hiszem, száztizenegyen rám szavaztak.

R. P.: Neked is megvolt a kétharmadod.

B. A.: Igen, és akkor, amikor az Egyenlegnek lettem a főszerkesztője, ez már később, 1991 májusában történt, akkor lett szobám nekem is. Akkoriban kaptunk először egy kis szobát, azután egy nagyobbat, azután egy még nagyobb newsroomot, és abban volt nekem egy pici szobám, ahol téged is leszúrtalak néhányszor.

R. P.: Stílszerűen úgy mentünk most végig a pályádon, mintha az ötvenméteres gyorsúszás döntőjét néztük volna. Egy kicsit visszakanyarodnék oda, hogy a Telesportnál voltál és a tévéhíradóba kerestek sportszerkesztőt.

B. A.: Nem voltam a Telesportnál. Néha kaptam egy-egy felkérést, hogy külföldi filmeket mondjak alá, de én soha nem közvetítettem sportműsort. Pontosabban egyszer Knézy Jenő megkért, hogy egy Fradi-meccset közvetítsek, de az is csak felvételről ment, hála istennek. A közvetítés nekem valahogy soha nem ment.

R. P.: Akkor miért téged javasoltak?

B. A.: Kellett egy szerkesztő, aki megszervezi, hogy kimenjen a stáb a különböző eseményekre, vagyis aki heti és havi tervet készít. Azonkívül le kellett szervezni azokat a sportbemondókat, akik a híradó stúdiójában ültek, és elmondták a sporthíreket. Ez inkább olyan menedzseri munka volt. Mellesleg képernyős is, mert én is ott voltam a sportbemondók között.

R. P.: Milyen súlya volt a Híradón belül a sportnak?

B. A.: Ellentmondásos volt az egész. Voltak olyan felelős szerkesztők, például Horváth J. Ferenc, aki legszívesebben annak örült volna, ha csak 35 másodpercet kap a nap végén a sport. Márványi Gyuri kicsit megengedőbb volt, de ő se nagyon akarta, hogy másfél percnél több legyen. Viszont Ipper Pál egészen zseniális volt. Legalábbis számomra. Ő szombatonként szerkesztett, bementem, kinyitottam a dossziét, amiben a hírek voltak, átolvastam, ezt mindig megvárta, majd azt kérdezte, Andriskám, mennyi legyen ma a sport? Ez szinte üdítő volt azok után, hogy a hét többi napján milyen száműzetésnek voltunk kitéve. Én nem értek a sporthoz, mondta, de azt tudom, hogy az embereket érdekli. Ezt Matúzné is tudta, ezért a legmodernebb technikát szerezte meg a sportösszefoglalóknak.

A tévéhíradó műfaja 1958 óta létezett. 1960-tól mindig este fél nyolckor kezdődött, ez az időpont akkor már fogalomnak számított. Jellegzetes főcímében egy operatőr, aki valójában gyártásvezető volt, befordult egy kamerával a néző felé a Szabadság téri épület főhomlokzata előtt. 1979-től lesz színes a teljes híradó, addig fekete-fehérben forgattak. A stúdióban több ember is ült, nagy asztalok mögött. Mivel akkor még nem létezett külön sportcsatorna, ezért volt jelentős szerepe a Híradóban a sporttudósítónak.

Tartalom

Az úgy volt…

„Nem engedtem, hogy kinevezzenek” – Bánó András

„Mikorra tervezi a következő puccsot?” – Benda László

„Elefánton akart iskolába menni” – Dévényi Tibor

„Nálam nem lehetett leégni” – Egri János

„Az ország Juditkája akartam lenni” – Endrei Judit

„Őszinte volt a sikolyom” – Fehér Anna

„Egyértelműen beszéltünk kétértelműen” – Feledy Péter

„Apuskám, legyél kétlábas focista” – Gálvölgyi János

„Beleimádtam magam a hadonászó rendőrlánykába” – Gát György

„Volt némi szerepünk a kulturált rendszerváltásban” – Horvát János

„Amikor Pavarotti csak nekünk énekelt” – Juhász Előd

„Itt van a magyar Gary Cooper” – Kaplár F. József

„Inkább a szemed nevessen” – Kertész Zsuzsa

„Idegennek láttam magam a képernyőn” – Kondor Katalin

„Mi föltaláltuk az okostévét” – Kovács P. József

„Az ország Rózsagyurija lettem” – Rózsa György

„A kiszámíthatatlanságot szeretem” – Szinetár Miklós

„Kellett hozzá egy kis szadizmus” – Vágó István

„Maga csak ne istenezzen” – Vass István Zoltán

„Nem akartam, hogy a kulcslyukon át leskelődjenek” – Vitray Tamás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Playfair Display – SIL Open Font License