Annie O’Neil

Római meglepetés

Susan Carlisle

Felsőbb utasításra

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Annie O’Neil, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2026

Eredeti cím: A Family Made in Rome (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Fordította: Windberg Donatella

© Harlequin Books S.A., 2013 – Vinton Kiadó Kft., 2026

Eredeti cím: The Wallflower’s Secret (NYC Angels 8/4)

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás (első megjelenés: 2015)

Fordította: Gaáli István

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 782–783. számában, 2026

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-183-9

A Szívhang a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2026

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Annie O’Neil

Római meglepetés

1. FEJEZET

– Megérkeztünk.

Leon a szájával megérintette Lizzy nyakát. Ismerős érintése és enyhe akcentussal szóló hangja olyan bizsergést váltott ki az idegszálaiban, mint a szilveszteri tűzijáték New York felett, ahonnan épp megszöktek.

Veszélyes. Izgalmas. És elég erős ahhoz, hogy ezer emléket idézzen fel, melyeket Lizzy az utolsó találkozásuk óta a lehető legjobban elzárt valahol egy sötét sarokban.

Most újra megpróbálta félresöpörni ezeket az emlékeket, mert mindenképpen hinni akarta, hogy a múlt nem számít. Bár Leon az egyetlen férfi, akit valaha szeretett, ezt semmiképpen sem szabad bevallania neki – mert akkor azonnal visszamenekül Rómába.

Utoljára öt évvel ezelőtt keresztezték egymást az útjaik. Aligha meglepő, hiszen Lizzy Sydneyben dolgozott, Leon pedig Rómában. Sem szakmai, sem magánéleti szempontból soha többé nem voltak olyan szoros kapcsolatban, mint akkor New Yorkban, sebészasszisztensi idejük alatt.

Egyetlen e-mail sem volt, sem egyetlen telefonhívás, sem egyetlen üzenet. Semmi.

Lizzy mégis elég jól ismerte őt. Egy szerelmi vallomás azonnal megakadályozná, ami a szállodai szoba ajtaja mögött történni fog. De ő be akart menni abba a szobába. Leont akarta.

Ujjhegyeivel Leon megérintette meztelen vállát, s ő elfojtott egy sóhajt. Az összes orvoskongresszus közül pont ezen kellett Leonnak megjelennie! Amikor végigsimított a karján, a a forróság még tovább fokozódott az ölében. Az érintés azonban véletlen volt: Leon a kulcskártyát kereste a zsebében.

Amit korábban Leon iránt érzett, ugyanaz volt, mint most. Intenzív, ösztönös vonzalom. Az egyetlen különbség, hogy legutóbb két évet töltöttek együtt, míg ezúttal csak egyetlen éjszakát fognak.

Lizzy teste ugyanolyan erősen reagált rá, mint első találkozásukkor. Úgy repültek a szikrák, mintha a közbeeső hét év meg sem történt volna.

A New York-i időszak után Lizzy a szíve egy titkos zugában mindig hitt benne, hogy kapcsolatukból talán nagy szerelem lett volna, ha adtak volna neki egy igazi esélyt.

Valójában ő is ugyanúgy félt a kötődéstől, mint Leon, bár soha nem árulta el neki az okát. Miért terhelne valakit a szerencsétlen gyerekkorával, ha a kapcsolatuk elsősorban azon alapult, hogy együtt hódítsák meg a magzati sebészet világát?

De most a hivatásuk ide vezette őket, a szakterületük legfontosabb kongresszusára. És újra vonzódnak egymáshoz. Ő azonban nem fogja hagyni, hogy egy éjszaka Leonnal lerombolja az önbecsülését. Évekig szemrehányást tett magának, amiért akkoriban beleszeretett. Ma éjjel bebizonyítja magának, hogy a kapcsolat köztük pusztán fizikai természetű.

Tekintete a hotelszoba ajtajára tévedt. Nászutaslakosztály.

Leon látta, ahogy elolvassa az aranyszínű feliratot. Összenéztek, és Lizzyt folyékony tűzként hatotta át a férfi pillantása. Régóta nem érezte így magát.

– Szintlépés – jegyezte meg ironikusan.

Leon vállat vont. Felemelte Lizzy állát, hogy megcsókolja, de ő mosolyogva eltolta magától. Úgy tervezte, hogy megajándékozza magát egy tökéletes, szenvedélyes éjszakával, aztán egyszer s mindenkorra maga mögött hagyja ezt az egészet.

Erotikus borzongás futott végig rajta, amikor Leon végigsimított a derekán. Halkan felsóhajtott. Ismét találkozott a tekintetük, s míg Leon tovább kereste a kulcskártyáját, Lizzy kihasználta az alkalmat, hogy alaposan megnézze. A szíve nagyokat dobbant, de aztán bekapcsolt a józan esze. Ez nem visszatérés egy viszonzatlan szerelemhez: arról van szó, hogy végleg lezárja.

Na igen: és vágyról…

Lizzy a zárt ajtóra nézett, aztán Leonra pillantott volna. A férfi szemében felismerte a vágyat, a szenvedélyt, mely ugyanolyan intenzív volt, mint a szerelem, amely őt annyi éven át fogva tartotta.

Ezért nem érdekelték más férfiak az elmúlt években. Bár soha nem ismerte volna be, a pillanat, amikor Leon öt évvel ezelőtt megfordult és elment, olyan volt, mintha kitépték volna a szívét. Az ő hibája volt: azt hitte, az érzéseket egyszerűen be- és kikapcsolhatja az ember. Abba a csekély reménybe kapaszkodott, hogy Leon megkéri, menjen vele Rómába.

Most itt vannak, öt évvel később: egy kicsit idősebbek, egy kicsit okosabbak. Lizzy karriert épített, remek állása volt magzati sebészként, szakterülete egyik legjobbjának számított. Leon pedig éppen átvette a legnevesebb római gyermekkorház prenatális osztályának vezetését.

Még vonzóbb volt, mint ahogy emlékezett rá.

Sötét, hullámos haja még mindig a homlokába hullott, és hátul a gallérjáig ért. Nem volt olyan fekete, mint sok rómaié, mivel az apja dán volt. A szeme azonban teljesen olasz volt, sötét, mint az erős eszpresszó. Harminchét évesen még mindig fiatalnak és életerősnek tűnt, de megvolt benne az a kisugárzás is, amit Lizzy apja az „igazi férfiaknak” tulajdonított. Olyan férfiaknak, akik kezükben tartják a gyeplőt, és megmondják a nőknek, mit akarnak tőlük, és mit nem.

Leon végül elővette a kártyáját, aztán fél lépést tett Lizzy felé. Kezét a csípőjére téve kérdőn nézett rá.

– Biztos vagy benne? Nem muszáj megtennünk.

Válasz helyett Lizzy elvette tőle a kulcskártyát, és mielőtt meggondolhatta volna magát, az elektronikus zárhoz tartotta. Zöld fény gyulladt, az ajtó kattanva kinyílt.

Mosoly játszott Leon ajkán. Mindig is tetszett neki, amikor Lizzy vette át az irányítást.

Igen, Lizzy akarta őt. Már öt éve.

A huszadik emeleti szobából Manhattan fényei csillagtengerként ragyogtak. Míg Lizzy úgy tett, mintha a kilátás érdekelné, Leon mögötte állt. Valójában Lizzy az ablakon tükröződő alakját nézte. Ma éjjel meg akart szabadulni a sötét szellemtől, amely már túl régóta kísértette.

Megborzongott, amikor Leon gyengéden félrehúzta vállig érő haját, hogy pihekönnyű, érzéki csókokkal borítsa nyakát. Lizzy érezte ajkait a vállán, a ruhája keskeny pántján. Leon egyetlen gyors mozdulattal lecsúsztatta mindkét pántot, a ruha a földre hullott. Rögtön utána a bőrük egymáshoz ért, légzésük felgyorsult, a csókok pedig olyan intenzívek és falánkok lettek, hogy az egész világ eltűnt körülöttük.

Igen, ez a helyes döntés. Ebben a pillanatban csak Leon számított. Amikor eljön a reggel, felkel, búcsúcsókot ad neki, és elbúcsúzik a férfitól, aki sokkal tovább birtokolta a szívét, mint amennyit megérdemelt.

2. FEJEZET

– Dottore Cassanetti?

Leon, aki már egy ideje egy magzati szívultrahang-felvételt nézett, röviden pislogott. Aztán ránézett a nővérre, aki láthatóan már jó ideje próbálta felhívni magára a figyelmét.

Megérintette a képernyőt.

– Nehéz eset, Constanza.

A magzati sebészet soha nem volt egyszerű, de egy huszonhat hetes magzat szívműtéte az anyaméhben annyira megnövelte a nehézségi fokot, hogy csak kevés szakember tudott ezzel megbirkózni. Leon egy volt közülük. Az egyetlen másik sebész, akiben megbízott, a világ másik végén élt.

Ismét megjelent előtte, ahogy oly sokszor azóta, hogy visszatért New Yorkból. Szalmaszínű tincsek, virágos parfümillat…

Elszántan megköszörülte a torkát, és kényszerítette magát, hogy koncentráljon. Az a nap, amikor átvette a szülészeti osztály vezetését, élete egyik legbüszkébb pillanata volt. Mi lehetne jobb, mint egy kiváló orvosi csapatot irányítani, amely segít az anyáknak és születendő babáiknak, hogy teljes, egészséges életet éljenek?

Hogy legyen valakid, akivel ezt megoszthatod?

Gyorsan elhessegette a gondolatot. A párkapcsolatok nem neki valók.

Nos, talán ez nem teljesen igaz. A találkozás Lizzyvel számtalan kérdést vetett fel benne, melyek kitartóan kísértették, és megkérdőjelezték eddigi életfilozófiáját.

Dolgozz keményen, és játssz a saját felelősségedre.

A New York-i rezidensi időszakot leszámítva mindig ezt tartotta szem előtt. Ez volt az egyetlen módja, hogy elkerülje a fájdalmat, amelyet anyjának kellett elviselnie, amikor apja közel harminc évvel ezelőtt elhagyta őket.

Egyszer Dániába küldték, hogy vele töltse a nyarat. Apja azonban világosan tudatta vele, hogy nem tekinti a család tagjának. Valójában alig vett tudomást a jelenlétéről, még egyetlen mosollyal sem.

Azután Leon soha többé nem tért vissza Dániába, és ugyanazzal a sebészi pontossággal vágta ki életéből ennek a látogatásnak a fájdalmas élményét, amelyet nap mint nap alkalmazott. Tisztán, rendesen és véglegesen.

Ezért volt az a híre, hogy olyan területekre is elmerészkedik, ahova más sebészek haboztak. Olyan beavatkozásokat hajtott végre, amelyekről más kardiológusok csak beszámolókat olvastak. A New York-i útja óta azonban ő volt az egyetlen magzati sebész, aki azzal töltötte a szabadidejét, hogy egy olyan nőről álmodozott, akit valószínűleg soha többé nem fog látni.

Lizzy Beckley.

Azon az éjszakán Lizzy tele volt szenvedéllyel, akárcsak ő. Még soha nem érezte magát ennyire szorosan összekapcsolódva egy másik emberrel.

De ébredéskor már egyedül volt. Olyan hevesen érezte Lizzy távollétének fájdalmát, hogy azóta is csak nehezen tudott mélyen lélegezni.

Constanza türelmetlenül dobolt ujjaival a csípőjén.

Leon utoljára pillantott az EKG-ra. Egy gyerek jövője függ a koncentrálóképességétől. Abba kell hagynia az álmodozást. Nem tesz jót neki, ráadásul Lizzy világosan kifejezte, hogy tovább éli az életét. Ezt tiszteletben kell tartania, még ha az őrületbe kergeti is.

– Velem tudna jönni a radiológiára? – ismételte meg Constanza. – Dr. Lombardi várja önt.

Giovanni Lombardi az egyik legjobb sebész volt, akivel Leon valaha együtt dolgozott. Négy éve özvegy kollégájának volt egy aranyos kislánya, akiért az egész kórház odavolt, de persze leginkább Giovanni, akinek az élete gyakorlatilag körülötte és a munkája körül forgott.

– Sì, persze. Scusi, Constanza. Én… – Határozatlan kézmozdulatot tett, mire a nővér felhúzta a szemöldökét.

Az elmúlt néhány hétben gyakrabban látta ezt a reakciót kollégáinál. Pedig minden figyelmére szüksége volt, főleg az új eset miatt, amit Giovanni meg akart vele beszélni.

Egy órával később áradt az ereiben az adrenalin, és az elméje kristálytiszta volt. Giovanni egyedülálló lehetőséget kínált neki: magzati műtétet egy sziámi ikerpáron. A lehetséges komplikációk listája végtelen volt, de Leon összeállíthatta a saját orvosi csapatát, hogy minden zökkenőmentesen menjen. Lehetősége nyílt, hogy segítsen két kislánynak egészséges, normális és remélhetőleg boldog életet élni.

Gabriella Bianchi, az anya, huszonnyolc éves volt, és az ötödik hónapban járt. Nemrég házasodtak össze, ez volt az első terhessége. Félt, de mivel egy svájci orvos, akiben megbízott, ide küldte, ő és a férje remélték, hogy kislányaik túlélik a nagy beavatkozást. A férjnek egy közeli kórházi apartmanban kellett laknia, míg Gabriella megfigyelés céljából a St. Nicolino kórházban maradt.

Leon ismét elmélyült a bonyolult esetleírásban.

Amikor felnézett, Giovanniéval találkozott a tekintete.

– Biztos vagy benne, hogy megbirkózol vele?

– Teljesen biztos.

– A világon eddig csak kevés kórház próbált ilyet.

Leon nevetett.

– És ettől én megijedek?

– Nem. – Giovanni megdörzsölte a nyakát. – Csak azt akarom, hogy maximálisan erre az esetre koncentrálj. Te is pontosan tudod, hogy sokkal nehezebb lesz, mint amire a dokumentumok utalnak.

Leon bólintott.

– Tisztában vagyok vele, de eddig még soha nem aggódtál a koncentrációm miatt.

– Mert nem is volt rá szükség.

Leon dühösen hátratolta a székét.

– Az én műtőmben még egyetlen hiba sem történt.

– Tudom, de mostanában valahogy mintha… – Giovanni elhallgatott.

Leon kihúzta magát.

– Ki vele!

Giovanni végigsimított ujjával az asztalon.

– Amióta visszajöttél New Yorkból, nem érzem azt a tipikus Cassanetti-energiát, ami azt súgná, hogy te és a csapatod képesek lesztek olyan területekre merészkedni, ahol még egyetlen gyerekkorház sem járt. Ez nem kritika. A munkád mindig kifogástalan volt. De van itt valami, amit nem tudok pontosan megnevezni.

– Tényleg?

Giovanni olyan pillantást vetett rá, amelyből kiderült, hogy pontosan tudja, mi a probléma. És igaza volt.

A probléma nőnemű volt: 165 centi magas, selymes szőke hajjal, finom bőrrel és olyan elmével, amely a legtöbb emberét felülmúlta. Nem is beszélve a kiemelkedő sebészi képességeiről. Leon azonban nem volt olyan hangulatban, hogy erről beszéljen.

Giovanni visszatolta hozzá az aktákat, és felállt.

– Csak azt akarom mondani, hogy ha van valami a magánéletedben, ami zavar a koncentrációban, hozd rendbe vagy tedd félre, amíg ez az eset le nem zárul. A következő három hónapban az életed kizárólag a Bianchi ikrek körül fog forogni. Ha akarod.

– Mindenképpen – válaszolta Leon habozás nélkül.

– Jó. – Giovanni kezet rázott vele. – Tudom, hogy összeállítasz egy csapatot, amivel meg lehet menteni ezeknek a lányoknak az életét.

Ekkor Leonnak támadt egy ötlete. Talán őrültség, de miért ne?

– Bárkit hívhatok?

Giovanni bólintott.

– Ez nagyon fontos eset a kórháznak.

Leon látszólag közömbös arcot öltött.

– Hallottál már dr. Elizabeth Beckleyről?

Giovanni kinézett az ablakon, ahol a lemenő téli nap megvilágította a folyó túloldalán fekvő Vatikánvárosot.

– Gondolom, prenatális kardiológus. Angol?

– Ausztrál. Az egyik legjobb. Szakterülete a prenatális kardiológia, de sok más magzati műtétet is végzett már. Szeretném, ha ő is velünk lenne.

– A balszívfél-műtétnél? Remek.

– Nem, a terhesség hátralévő részére.

Jó okok szóltak emellett, de nagyon drága lenne.

Giovanninak felszaladt a szemöldöke.

– Nincs senki a közelben?

– Együtt töltöttük a rezidensi időnket New Yorkban – válaszolta Leon.

Giovanni értőn bólintott.

– Hozd a megfelelő kérelmeket, és megoldjuk.

Leon máris érezte, ahogy egész szervezetét újra lendületbe hozza a Cassanetti-energia.

3. FEJEZET

Egy mosolygós arc.

Lizzy megrázta a tesztcsíkot. A mosolygós arc ott maradt.

Hirtelen a jövője ezerszer bonyolultabbá vált, mint három perccel ezelőtt. Homlokát a kórházi mosdó hideg csempéjéhez nyomta, és megpróbálta csillapítani belső zűrzavarát.

Terhes. Leon Cassanettitől.

Ó, ne. Leon zseniális, szenvedélyes, ambiciózus ember volt. Olyan, aki annyira elmerül a munkájában, mint semelyik más sebész, akivel valaha találkozott. De kapcsolatkerülő, nem akar gyereket, nem akar családot. És őt sem akarka.

És mégis…

Egy gondolatot nem tudott elhessegetni. Ez az esélyed.

Mélyen belül érezte a vágyat, hogy megadja egy gyereknek azt a gondtalan, szeretetteljes és ártatlan gyerekkort, amelyet ő maga soha nem élhetett meg. Egy jövőt tele lehetőségekkel és reményekkel. Persze néhány figyelmeztetéssel is, de nem olyanokkal, hogy annyira féljen a kapcsolatoktól, mint ő.

Természetesen értesíteni fogja a Leont, de egyértelműen tudatja vele, hogy sem ő, sem a gyerek nem fog beavatkozni az életébe. Csak azt akarta kérni tőle, hogy a gyerek majd kapcsolatba léphessen vele.

Először tette kezét védelmezőn a hasára. Elhatározta: mindent megtesz, hogy Leon Cassanetti soha ne bántsa a gyerekét úgy, ahogyan őt bántotta – tudatosan vagy tudtán kívül.

Pár órával később az újszülött-intenzívosztályon egy ápoló telefonnal sietett felé.

– Magát keresik, munkaügy.

Nagyszerű, gondolta Lizzy. A „munka” a „nehéz eset” rövidítése volt, és ez azt jelentette, hogy legalább ideiglenesen elterelődik a figyelme arról, hogy hat hónap múlva gyereke születik.

– Olaszországban – suttogta neki derűsen az ápoló.

Remegő kézzel vette át a telefont.

– Lizzy?

Egész teste vibrált a feszültségtől, miközben hallgatta, ahogy Leon beszámol neki a sziámi ikrekről, majd azt mondja, megtiszteltetés lenne számára, ha hajlandó lenne a következő három hónapra Rómába utazni hozzá.

– Persze.

Ennél többet nem tudott kinyögni. Nem a telefonba. Túl nagy volt a tét. A következő három hónapban egyszer és mindenkorra eldől, milyen élet vár a babájára.

Annak az egyetlen szenvedélyes New York-i éjszakának tulajdonképpen arra kellett volna szolgálnia, hogy végleg lezárja a Leon Cassanetti-fejezetet. De most minden megváltozott.

Lizzy elszántan kiegyenesedett. Leon valószínűleg csak pár méterre volt tőle, miközben ő a St. Nicolino kórház női mosdójában a tükörképét bámulta. Hogy a fenébe keveredett ebbe? Pont annak a két embernek, akik a világon a legkevésbé alkalmasak arra, hogy gyerekeik legyenek, babája fog születni.

Megpróbált vidám mosolyt erőltetni az arcára, de bármennyire is gyakorolta a szavakat, attól még nem lett könnyebb. Végül összeszedte magát, és kilépett a folyosóra. Pár pillanat múlva Leon rendelőjének ajtajánál állt, vadul kalapáló szívvel.

Leon a táblagépébe merült. A rendelőjében több képernyő, két elegáns, de kényelmesnek tűnő bőrszék és természetesen egy menő eszpresszógép volt, de egyébként alig valami más.

A haja valamivel hosszabbnak tűnt, mint legutóbbi találkozásukkor, és a borostája is jól látható volt. Úgy tűnt, szilveszterkor a kulturáltabb változatával találkozott.

Mindazonáltal mindig is volt benne valami vadság, ami hihetetlenül vonzóvá tette. A vadászó tigris magabiztos, féken tartott érzékisége.

Lizzy kopogott az ajtón.

– Leon?

Amikor megfordult és meglátta, valami fellobbant a szemében.

– Lizzy. Come stai?

Felugrott, és néhány hosszú lépéssel már is nála volt. Könnyedén megfogta a vállát, hogy megadja neki a kötelező olasz üdvözlőpuszikat. Elárasztotta az illata: vanília és valami fűszeres.

Végül kartávolságra tartotta magától.

– Már keresőcsapatot akartam küldeni.

– Nem kellett. Itt vagyok.

Én és a babád.

– Jó volt a repülés? – Leon alaposan megvizsgálta, mintha tényleg érdekelné.

Lizzy szíve összeszorult. Lehet, hogy tényleg jelent neki valamit? Elgondolkodott, viccelődjön-e azon, hogy nem kapott mogyorót, de végül úgy döntött, kihagyja a csevegést.

– Terhes vagyok.

Leon zavartan rázta a fejét.

– Scusa?

– Bocs, nem akartam ennyire egyenes lenni…

A férfi kíváncsian nézte, nyilvánvalóan számtalan kérdés árasztotta el.

– Tőlem van? – kérdezte kis szünet után.

Lizzy bólintott, arcán vörös foltok jelentek meg.

– De hát…

A lány ismét bólintott. Igen, védekeztek. Óvszerrel.

Leon mozdulatlanul állt. Mintha láthatatlan, áthatolhatatlan energiamező vette volna körül. Teljes csend.

Lizzy lehunyta a szemét. Amikor újra felnézett, a férfi tekintete ide-oda járt. Kétségtelenül az éjszakájuk szenvedélyes pillanatait idézte fel magában.

Még egyszer megrázta a fejét, mintha próbálná rendezni a dolgokat.

– Gyere – mondta aztán kedves, de kissé szórakozott mosollyal. – Biztos ki vagy merülve. Mit szólnál, ha először bemutatlak a csapatnak, aztán elviszlek a szállodába, hogy pihenhess? Akkor holnap frissen kezdünk, sì? Kilenckor érkeznek az ikrek szülei. És onnantól fogva itt tartjuk az anyukát.

Tehát Leon nem szándékozik reagálni a hírére? Ó, istenem. Lizzy nem számított erre. Haragra, örömre, zavarra igen. De teljes tagadásra?

Most le kell nyelnie a keserű pirulát. Nyilvánvalóan teljesen téves képet alkotott róla. Ebben a pillanatban világossá vált számára, hogy egyáltalán nem ismeri az igazi Leont.

Kábultan viselte a bemutatkozási kört. Mosolygott, kezeket rázott, és nevetett, amikor a kollégák dicsérték tört olaszát. Szerencsére barátságosan fogadták, és érezte, hogy jó lesz itt dolgozni.

Mikor újra kettesben maradtak, Leon udvarias pillantást vetett rá, és felemelte a telefonját.

– Csak gyorsan szólok a csapatnak, hogy meddig leszek távol, aztán elviszlek a szállásodra.

– Elég egy taxi – válaszolta gyorsan Lizzy. – Nem kell…

– De. Te itt vendég vagy. Az én kórházamban, az én városomban. És nem fogom hagyni, hogy a gyermekem anyja egyedül járkáljon Rómában.

Lizzy nem tudta, hogyan értelmezze ezt. Egyrészt figyelmesnek és barátságosnak tűnt, másrészt már-már parancsolónak, amit nem szeretett.

Leon intett, hogy kövesse. Lizzy a vállára akasztotta nagy táskáját.

– Már nem az ötvenes években élünk, Leon. Szerintem már eleget tettél, hogy „segíts”, köszönöm szépen.

Amikor meglátta szemében a sértett kifejezést, megbánta szavait. Újra megpróbálta:

– Komolyan, Leon. Megoldom. Ha akarod, később találkozhatunk, de egyedül is eljutok a szállodámba.

– Lizzy…

Megragadta a csuklóját, de ő kiszabadította magát.

– Hagyj békén, jó?

Leon békítően felemelte a kezét.

– Most mondtad, hogy gyereket vársz tőlem. – Idegesen a hajába túrt. – Neked volt időd megemészteni, nem gondolod, hogy én is megérdemlek egy kis időt? – Mély levegőt vett. – Talán a reakcióm egy kissé ügyetlenebb volt, mint szeretted volna. De ha eltaszítasz magadtól, azzal senkinek sem segítesz. A gyereknek sem.

Igaza volt. Lizzy kényszerítette magát, hogy ránézzen, és az ő szemszögéből is megvizsgálja a dolgokat. Ugyanolyan rémültnek és harcra késznek tűnt, de valahogy reményteljesnek is, ahogyan ő érezte magát, amikor elvégezte a terhességi tesztet.

Ezzel a dolog lényegesen bonyolultabbá vált. Azt hitte, pofonegyszerű lesz az egész: elmondja Leonnak, Leon sok szerencsét kíván, ő pedig visszatér Ausztráliába, hogy ott nevelje fel a gyereket.

Most egyenesen a férfira nézett.

– Oké, menjünk.

4. FEJEZET

Leon végigvezette Lizzyt a nyüzsgő kórházi folyosókon, remélve, hogy nem veszi észre, mikor időnként elmosolyodik.

Egy gyerek.

Ő, Leon Cassanetti, a megrögzött agglegény, aki teljesen a hivatásának szenteli magát, át fogja lépni azt a széles határt, amelyet maga és a világ többi része közé húzott. Annak ellenére, hogy évekig gyakorolta, hogy mindig kizárólag tudományos alapon járjon el. Az érzelmek olyasmik, amikkel csak a pácienseinek van dolga – férfiaknak és nőknek, akik valami érthetetlen okból úgy döntöttek, kockáztatják a lelki egyensúlyukat azzal, hogy gyereket hoznak a világra.

Az ő születése a szülei kapcsolatának végét hozta. Mit jelent ez vajon a gyerek és Lizzy számára?

Gyorsan elhessegette ezeket a gondolatokat, hogy a pillanatnyilag fontos dolgokra koncentrálhasson. Felhívta a recepciót, ahol Lizzy leadta a csomagjait, és elrendelte, hogy küldjék utánuk taxival. Lemondta az aznapi összes találkozóját, miközben igyekezett nem gondolni anyja mottójára: Amíg távol tartod magad más emberektől, semmi sem csúszhat félre.

Úton a mélygarázs felé, ahol a robogója állt, oldalt pillantott Lizzyre. Halvány karikák voltak a szeme alatt. Végül is épp átrepülte a fél világot. De amikor jobban megnézte, észrevette azt a jellegzetes ragyogást, ami elárulta, hogy terhes. És amikor tekintetük találkozott, abban több intenzitás volt, mint máskor.

Hirtelen megállt.

– Nem vihetlek el.

Lizzy meglepve nézett rá.

– Robogóval jöttem – tette hozzá Leon.

Lizzy vállat vonva válaszolt:

– Van második sisak, nem?

– Kocsival biztonságosabb lenne.

– Leon, nem vagyok üvegből.

– De a gyerekünket várod.

Lizzy keresztbe tett karral bámult rá.

– Érdekes. Minden páciensednek azt mondod, hogy a szülésig balesetbiztos kocsival járjon, és csomagolja magát vattába? Te is pontosan tudod, hogy a nők évezredek óta bírják a terhességet. És szerintem itt Rómában már számtalan terhes nő közlekedett robogón a… – Akaratlanul is az ajkába harapott.

Ekkor egy fiatal pár haladt el mellettük egy újszülöttel, és Lizzy szeme elsötétült.

– Jól vagy? – kérdezte Leon.

Lizzy kerülte a tekintetét.

– Igen, persze. Menjünk.

Csendben odamentek a robogóhoz. Amikor Leon odaadta neki a második sisakját, ujjaik megérintették egymást, és egy pillanatra hirtelen észrevette Lizzy sebezhetőségét, annak ellenére, hogy olyan erős nő.

Nem akarta, hogy minden javaslata hatalmi játszmává fajuljon közöttük. Tisztelte Lizzyt. Fontos volt neki, és együtt kellett kitalálniuk, hogyan tovább.

Lizzy felült mögé, igyekezve a lehető legnagyobb távolságot tartani közöttük. De amikor elindultak, automatikusan belekapaszkodott.

Egy piros lámpánál Leon finoman végigsimított a lábán. Ez a gesztus kifejezte mindazt, amit szavakkal nem tudott megfogalmazni.

– Ez nem úgy néz ki, mint egy szálloda. – Lizzy a kő és márvány homlokzatú épületre mutatott, amely előtt Leon megállt.

– Mert ez a lakóházam.

Lizzy meghökkenve bámult rá. Leon számára a magánélet szent volt, New Yorkban mindketten megtartották a kis egyszobás lakásukat, még akkor is, ha a bérleti díjak iszonyúan magasak voltak.

– Azt hittem, szállodában fogok lakni.

– Így észszerűbb.

– Kinek?

– Mindkettőnknek. Per favore. Van egy vendégszobám, szóval lesz saját tered. És ha nem tetszik, elviszlek hotelbe. De nagyon sok megbeszélnivalónk van.

– De az nem jelenti azt, hogy nálad kell laknom.

– Lizzy, kérlek. Szeretném.

A kétkedő kifejezés, amellyel leszállt a robogóról, egyáltalán nem kerülte el Leon figyelmét. És amikor beléptek a kis, több mint hetvenéves, kovácsoltvas liftbe, mely nagyon lassan mozgott, Lizzy megjegyezte:

– Nem épp a legnagyobb lift, ugye?

Leon lenézett a köztük lévő térre, és hirtelen eszébe jutott, hogy pár hónap múlva ezt a rést Lizzy kerek hasa fogja kitölteni. De aztán egy kellemetlen gondolat villant át az agyán: addigra talán már újra Sydneyben lesz.

– Hogy van az anyád? – kérdezte Lizzy, hogy megtörje a csendet. – Még mindig Rómában él?

– Sajnos nemrég meghalt.

Lizzy minden ingerültsége elszállt.

– Ó, részvétem. Nem tudtam, különben…

Leon leintette.

– Semmi baj, tényleg.

Ez nem volt igaz, valójában nagyon megrázta a hír. De másképp, mint ahogy várta.

– Mindig azt hittem, hogy miatta szakosodtál a szülészetre. – Lizzy hangja gyengéd volt.

Leon szinte soha nem beszélt neki az anyjáról. Nemet intett a fejével, ugyanakkor elgondolkodott, hogy talán mégis van ebben valami igazság. Ha egy anya nem érzi jól magát, akkor a gyerek is szenved, akit hordoz. Az anyja súlyos pszichés sokkot szenvedett el, poszttraumás stressz zavara volt a szakítás miatt. Ennyiben tehát Leon is érintve volt.

– Továbbra is itt élt Rómában? – kérdezte Lizzy.

Leon elmosolyodott, hálásan a témaváltásért.

– Igen. Szerintem semmiért a világon nem ment volna el innen.

– Nem?

Leon mosolyogva ismét megrázta a fejét. Anyja nem volt a legjobb anya, de igazi egyéniség volt. És nem annyira a szeretet erejéről tanított neki, hanem inkább a rendíthetetlen hűségről.

Amikor az apja elhagyta őket, ő maradt. Etette, öltöztette, és kétes túlélési stratégiákat sulykolt belé, de Leon egy része mindig is tudta, hogy legszívesebben pontosan ugyanazt tette volna, mint az apja: egyszerűen elment volna, és úgy tesz, mintha a gyereke nem is létezne.

– Szenvedélyes római volt. Néha, amikor nyáron túl sok turista volt a városban, kiment tengerhez. Ha az épp aktuális barátja is akarta.

– Szóval soha többé nem ment férjhez?

– Nem. – Leon nevetett. – Csodának kellett volna történnie, hogy megtegye.

Lizzy szája sarkai kissé megemelkedtek, de Leon látta, ahogy összerakja a kirakós darabkáit, amelyekről korábban nem tudott. Ahogy ő is alig tudott valamit Lizzy gyerekkoráról. Egy órával ezelőttig ez a kimondatlan szabály mindkettőjük számára jól működött, de mivel most közös gyermekük lesz, mindennek másképp kellett lennie.

Leon egy pillanatig sem vonta kétségbe anyja keserűségét a szerelemmel kapcsolatban, mert tudta, mi az oka. Apja soha nem adott magyarázatot hirtelen távozására. Egy este egyszerűen felállt az asztaltól, elment, és felszállt egy repülőgépre. Aztán egy titkárnő útján értesítette, hogy egy futár elmegy a holmijáért. Ennyi volt. Se magyarázat, se búcsú. Semmi.

Ez a fájdalmas veszteség annyira megrázta Leont, hogy soha többé nem akart ilyen mély sebet és elutasítást átélni. És most itt állt a világ leglassabb liftjében, a gyermeke anyjával együtt, aki nyilvánvalóan nem akarja, hogy részt vegyen a gyerek életében. Egy nő, aki nem bízik benne.

Tekintete ismét Lizzy lapos hasára tévedt. Elképzelte, hogyan adná tovább ennek a gyereknek mindazt a bizalmatlanságot, amit az anyja beleoltott. Aki arra tanította, hogy a szeretetét soha nem fogják viszonozni.

Hirtelen rájött, hogy amit az anyja tett, az sem volt jobb, mint apja eltűnése. Leon mindig azt hitte, megóvja Lizzyt és önmagát az elkerülhetetlen fájdalomtól, de valójában csak egy csodálatos kapcsolat alapjait rombolta le. Ha Lizzy egyáltalán akart volna kapcsolatot.

Vajon most akarna? A vonzalom továbbra is megvan, akárcsak a szakmai tisztelet. De szerelem? A jól ismert pánik elszorította a torkát.

Lizzy kérdőn nézett rá.

– Minden rendben?

– Gyere hozzám feleségül.

Lizzy hangosan felnevetett.

– Te meghibbantál.

– Komolyan gondolom, Lizzy.

Leon maga is meglepődött ezen, de így volt. Lehetnének család. Akár itt Rómában, akár Sydneyben. Igaz, még fogalma sem volt, hogyan működhetne ez, de semmiképpen sem akarta, hogy a fia vagy a lánya olyan elutasítást érezzen, amilyet ő megtapasztalt.

– Hozzád menni feleségül? – Lizzy végigmérte, mintha a téboly jeleit keresné.

– Nem lennék a legrosszabb választás.

Lizzy újra nevetett, bár kissé túl gyorsan.

– De nem is a legjobb.

Ez egyenesen Leon szívébe vágott.

– Van valakid?

Düh lobbant fel Lizzy szemében.

– Szerintem a magánéletem nem tartozik rád. A babán kívül persze.

Ösztönösen a hasához emelte a kezét, miközben a lift rángatózva tette meg az utolsó centimétereket a legfelső emeletig.

Leon rátette a kezét az övére.

– Apaként ott leszek a gyerekünk mellett. És férjeként melletted. Ez az egyetlen helyes lépés, és ez a kötelességem.

5. FEJEZET

– Nem!

Lizzy ugyan nevetett, de a szíve olyan hevesen dobogott, hogy szinte fájt.

Öt évvel ezelőtt titokban erre az ajánlatra vágyott. De így? Házasság kötelességtudatból? Az nem kell. Semmi esetre sem.

Pontosan ezt tették ugyanis a szülei. Az egyetem utáni első évben az anyja teherbe esett. A két apa hosszú beszélgetés után kényszerházasságot szervezett a szüleinek. És az apja ezt újra és újra az anyja orra alá dörgölte. Hogy csak kötelességtudatból maradt vele, semmi másért.

– Mi nem? – kérdezte Leon.

– Nem, nem fogok hozzád menni – jelentette ki Lizzy határozottan. – Ilyen körülmények között nem.

– De miért nem?

Mert lehetetlen, hallott egy hangot a fejében Lizzy.

De Leon szemében felcsillant valami. Ismerte ezt a kifejezést: azt jelentette, hogy elfogadja a kihívást.

„Minden lehetséges, Lizzy – mondta régen mindig, amikor együtt álltak a műtőben. – Csak meg kell találni a helyes utat.”

Lizzy most aprócska bizonytalanságot érzett, de eltökélten figyelmen kívül hagyta. Leont elhárítani könnyebb volt, mint kitárulkozni neki. Elmondani, hogy végignézte, ahogy anyja egy szép, boldog, nevetős nőből önmaga félénk árnyékává vált, és feladta éppen csak kezdődő karrierjét, hogy támogassa a férjét és a lányát.

Hogyan vallhatná be, hogy egy része attól tart, hogy Leon pont olyan lehet, mint az apja? Semmilyen körülmények között nem hajlandó feladni mindazt, amiért keményen megdolgozott, hogy belépjen egy érzelmi elnyomással és kontrollal teli házasságba.

Amikor három évvel ezelőtt meghalt az anyja, anélkül hogy megkapta volna azt a szeretetet, amelyet annyira megérdemelt volna, valami megváltozott Lizzyben. Megkeményedett. Azon a napon megfogadta, hogy soha nem esik ebbe a csapdába. Soha nem köt házasságot abban a reményben, hogy a férje valamikor majd rájön, hogy egész idő alatt szerette őt.

Leon várakozással nézett rá, de amikor meglátta Lizzy arcát, elengedte a kezét, aztán dühösen kinyitotta a lift ajtaját, és a márványpadlón masírozott a lakásához masírozott.

A lakás meglepően lélektelen volt, bár gyönyörű. Mennyezetig érő ablakok, sűrű, színes szőnyegek. Tökéletes állapotú kanapék tökéletes félkörben egy modern kandalló körül. A falakon személytelen fekete-fehér fotók.

Az egyetlen hely, ami tetszett Lizzynek, a tetőterasz volt, amely az egész épületet körbefutotta. Szélesebb volt, mint egy erkély, és itt-ott néhány napellenző kis, védett ülősarkokat hozott létre. A konyha közvetlen közelében volt egy reggelizősarok, ahonnan, mint Leon mondta, látni lehet a napfelkeltét.

– És szoktad nézni? – kérdezte Lizzy.

Leon vállat vont.

– Ha épp ott vagyok. De amúgy nem.

– Tulajdonképpen hogy szoktál szórakozni?

Leon döbbenten nézett rá.

– Szórakozni?

– Igen. Tudod, amit régen csináltunk, amikor nem a műtőben voltunk.

De Leon még mindig zavart képet vágott.

– A műtétek élvezetesek voltak. A többi meg közte… – Elhallgatott, amikor találkozott a tekintetük.

Ez a „többi közte” őket kettejüket jelentette. Amikor felidézték a napot. A műtéteket, az alkalmi vitákat a feletteseikkel, és természetesen a sok órát, amit együtt töltöttek az ágyban.

Hirtelen Lizzynek mintha hályog hullott volna le a szeméről. Minden, ami New Yorkban történt, valamilyen kapcsolatban állt a munkával. A munkával – és a szexszel. Milyen ostobaság volt azt hinni, hogy Leon ugyanúgy szereti őt, ahogy ő Leont!

A válltáskáját az egyik reggelizőszékre tette.

– Igen? Mit akartál mondani? Mi volt pontosan az a „többi”? Valami töltelék? Teljesen jelentéktelen? Kellemes emlék? – Hangja élesebb volt, mint akarta.

Leon megdörzsölte a nyakát.

– Nagyszerű volt, Lizzy. Ezt te is tudod. A veled töltött idő volt az. – Ujjaival a hajába túrt. – Figyelj: fáradt vagy, és nekem is meg kell emésztenem ezt az egészet. Jó lenne, ha pihennél egy kicsit. Addig én elmegyek, szerzek valami ennivalót. – Kinyitotta a hűtőszekrényt, hogy megmutassa szűkös tartalmát. – Ha felkeltél, együtt eszünk, és nyugodtan átbeszélünk mindent. Holnap először ül össze a csapat, hogy megvitassuk az ikrek kezelését. És szerintem te is úgy látod, mint én, hogy ehhez jó viszonyban kell lennünk, ugye?

Lizzy legszívesebben tiltakozott volna, de Leon együttérző hangja ráébresztette a jetlagre, amit eddig elnyomott. Hatalmasat ásított. Sürgősen pihennie kell. Vonakodva engedett hát, és bement az egyik vendégszobába, ahol a nagy, régimódi faágy és a csodálatosan hívogató takaró mély, álommentes alvással kecsegtette.

Amikor néhány órával később felébredt, kellemesen kipihentnek érezte magát. A konyhából edények és evőeszközök csörömpölése hallatszott. A