Patricia Highsmith

R   I   P   L   E   Y

A TEHETSÉGES MR. RIPLEY

Kossuth Kiadó

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

Impresszum

1

Tom hátrapillantott, és látta, hogy a férfi kilép a Green Cage-ből, és elindul utána. Tom gyorsabban szedte a lábát. Szemernyi kétsége sem volt, hogy őt követi. Öt perccel korábban figyelt fel a férfira, ahogy az egyik asztalnál ülve őt mustrálja, mintha nem lenne egészen biztos abban, hogy ő az. Ahhoz azonban elég biztosnak tűnt, hogy Tom felhajtsa az italát, fizessen és távozzon.

A sarkon Tom előredőlt, és átkocogott az Ötödik sugárúton. Ott volt a Raoul’s. Kockáztasson, és beugorjon még egy italra? Kísértse a sorsot, meg minden? Vagy inkább húzzon át a Park sugárútra, és próbálja meg lerázni a sötét kapualjakban? Legyen a Raoul’s.

Talált egy üres helyet a bárpultnál, és közben automatikusan körülnézett, hátha lát ismerőst. Az egyik asztalnál egy szőke lánnyal ott ült az a nagydarab, vörös hajú férfi, akinek a nevét mindig elfelejtette. A vörös hajú intett, Tom válaszul bágyadtan felemelte a kezét. Leült, az egyik lábát rátette a szomszédos bárszék lábtartójára, és kihívóan, mégis szemtelenül lazán fordult az ajtó felé.

– Gin-tonikot kérek – mondta a pultosnak.

Vajon ilyen embert küldenének rá? Igen, nem, mégis igen? Egyáltalán nem úgy nézett ki, mint egy rendőr vagy egy nyomozó. Inkább, mint egy üzletember, valakinek az apja. Jól öltözött, jól táplált, a halántékánál őszülő férfi, akit valamiféle bizonytalanság leng körül. Ilyen típust küldenek egy ilyen feladat elvégzésére? Hogy szóba elegyedjen az emberrel egy bárban, aztán bumm: egyik kezét a válladra teszi, a másikkal felmutat egy rendőrjelvényt. Tom Ripley, le van tartóztatva. Le nem vette szemét az ajtóról.

És jött is a férfi. Körülnézett, meglátta őt, és azonnal elkapta a tekintetét. Levette szalmakalapját, és helyet foglalt a bárpult íves részénél.

Istenem, mit akar? Biztosan nem perverz, futott át újra Tom fején a gondolat, bár meggyötört agya most addig tapogatózott, amíg meg nem találta a helyes kifejezést, mintha a szó megvédhetné, mert még mindig inkább legyen perverz, mint rendőr. Egy perverznek egyszerűen mondhatná, hogy „Nem, köszönöm”, és mosolyogva elsétálhatna. Tom hátracsúszott a bárszéken, felkészült.

Látta, hogy a pultos kérdésére a férfi hárítólag int, majd a pultot megkerülve feléje indul. Itt is van! Tom bénultan meredt rá. Tíz évnél többet nem adhatnak, járt az agya. Max tizenötöt, de jó magaviselettel… Abban a pillanatban, ahogy a férfi ajka szóra nyílt, Tomba belesajdult a kétségbeesett, gyötrelmes megbánás.

– Elnézést, maga Tom Ripley?

– Igen.

– Herbert Greenleaf vagyok. Richard Greenleaf apja. – A férfi arckifejezése jobban összezavarta Tomot, mint ha pisztolyt szegezett volna rá. Az arc barátságos volt, mosolygó és reményteljes.

– Maga Richard barátja, ugye?

Derengett valami. Dickie Greenleaf. Magas, szőke srác. Pénzes srác, emlékezett Tom.

– Á, Dickie Greenleaf. Igen.

– Mindenesetre ismeri Charles és Marta Schrievert. Ők meséltek nekem magáról, és hogy maga talán… leülhetnénk egy asztalhoz?

– Igen – felelte Tom nyájasan, és fogta az italát. Követte a férfit egy üres asztalhoz a kis helyiség hátsó részébe. Haladék, örvendezett magában. Szabadság! Senki sem fogja letartóztatni. Valami másról van szó. Mindegy, hogy miről, az a lényeg, hogy nem nagy értékű lopásról, postaküldeménnyel való visszaélésről, vagy bárhogy is nevezik. Talán Richard valami slamasztikába került. Talán Mr. Greenleaf segítséget vagy tanácsot akar kérni. Tom pontosan tudta, mit kell mondani egy olyan apának, mint Mr. Greenleaf.

– Nem voltam egészen biztos abban, hogy maga Tom Ripley – kezdte Greenleaf. – Azt hiszem, egyszer találkoztunk. Egyszer feljött hozzánk Richarddal, nem igaz?

– Azt hiszem.

– Schrieverék adtak magáról személyleírást. Mindannyian próbáltuk elérni, mert Schrieverék azt akarták, hogy náluk találkozzunk. Valakitől hallották, hogy időnként megfordul a Green Cage bárban. Ez az első este, hogy ott kerestem, úgyhogy azt hiszem, szerencsésnek tekinthetem magam. – Elmosolyodott. – Küldtem egy levelet is a múlt héten, de lehet, hogy nem kapta meg.

– Nem kaptam meg. – Marc nem továbbította a leveleket, gondolta Tom. A fene egye meg. Pedig lehet, hogy jött csekk Dottie nénitől. – Úgy egy hete elköltöztem – tette hozzá.

– Á, értem. Nem írtam sokat a levelemben, csak hogy szeretnék találkozni és beszélni magával. Schrieverék szerint elég jól ismeri Richardot.

– Emlékszem rá, igen.

– De már nem leveleznek? – kérdezte a férfi csalódottan.

– Nem. Azt hiszem, már vagy két éve nem láttam Dickie-t.

– Két éve Európában van. Schrieverék nagyon elismerően beszéltek magáról, és úgy gondolták, hogy ha írna neki, talán tudna hatni Richardra. Tudja, szeretném, ha hazajönne. Kötelezettségei vannak itthon… de fütyül mindenre, amit én vagy az anyja mondunk neki.

Tom nem értette a dolgot.

– Pontosan mit mondtak Schrieverék?

– Azt mondták, bár nyilván kicsit túloztak, hogy maga és Richard nagyon jó barátok voltak. Schrieverék biztosra vették, hogy kapcsolatban maradtak. Tudja, már olyan keveset ismerek Richard barátai közül… – Tom poharára pillantott, mintha legalább egy italra szeretné meghívni, de az még majdnem tele volt.

Tom emlékezett, hogy Dickie Greenleaffel ott volt Schrieverék egyik koktélpartiján. Greenleafék valószínűleg jobban ismerték Schrieveréket, mint ő, és így kerülhetett oda, mert ő maga három-négy alkalomnál többször nem látta Schrieveréket. És utoljára azon az éjszakán, amikor megcsinálta Charley Schriever adóbevallását. Charley szabadúszó televíziós rendezőként dolgozott, és lövése sem volt a könyvelésről. Zseninek tartotta Tomot, amiért kiszaszerolta az adóját, ráadásul kisebb összeget hozott ki, méghozzá teljesen legálisan, mint amire Charley jutott. Charley talán ezért ajánlotta őt Mr. Greenleafnek. Valószínűleg azt mondta róla, hogy értelmes, megfontolt, kifogástalanul becsületes és nagyon segítőkész. Kissé mellétrafált.

– Nem ismer esetleg még valakit, aki közel áll Richardhoz, és aki képes lenne hatni rá? – kérdezte Greenleaf gyámoltalanul.

Tomnak eszébe jutott Buddy Lankenau, de nem akart ilyen feladatot lőcsölni Buddyra. – Attól tartok, nem – rázta a fejét. – Miért nem akar Richard hazajönni?

– Azt mondja, jobban szeret ott élni. Csakhogy az anyja sajnos beteg… Nos, ezek családi problémák. Sajnálom, hogy terhelem velük. – A férfi gondterhelten végigsimított a takarosan fésült, ritkás ősz haján. – Richard azt írja, hogy festeget. Amivel nem volna semmi baj, de hát nincs meg hozzá a tehetsége, hogy festő legyen. A hajótervezéshez viszont nagy tehetsége van, csak el kéne szánnia magát. – Felnézett, amikor egy pincér megszólította. – Whiskyt szódával. Dewar’s legyen. Magának?

– Nem, köszönöm – felelte Tom.

Greenleaf bocsánatkérően nézett Tomra. – Maga az első Richard barátai közül, aki hajlandó volt meghallgatni. Mind úgy állnak hozzá, hogy megpróbálok beleszólni az életébe.

Tom ezt abszolút meg tudta érteni.

– Bárcsak segíthetnék – mondta udvariasan. Most már eszébe jutott, hogy Dickie egy hajóépítő cégnek köszönheti a pénzét. Kisebb vitorlásokat csinálnak. Az apja nyilván azt akarja, hogy hazajöjjön, és átvegye a családi vállalkozást. Tom megeresztett egy üres mosolyt Mr. Greenleaf felé, aztán felhajtotta az italát. A szék szélén ült, már indult volna, de az asztal túloldaláról szinte tapintható csalódottság áradt felé. – Európában pontosan hol van Dickie? – kérdezett rá, noha fikarcnyit sem érdekelte.

– Egy Mongibello nevű faluban, Nápolytól délre. Még könyvtár sincs, azt mondja. Nem csinál mást, csak vitorlázik és fest. Vett ott egy házat. Richardnak van saját jövedelme, nem túl nagy, de a jelek szerint ahhoz elég, hogy Olaszországban megéljen belőle. Nos, ízlések és pofonok, ugyebár, de én egyáltalán nem látom, mitől olyan vonzó az a hely. – Mr. Greenleaf összeszedte magát, és elmosolyodott. – Meghívhatom egy italra, Mr. Ripley? – kérdezte, amikor a pincér megérkezett a whisky-szódával.

Tom a legszívesebben lelépett volna, de nem volt szíve otthagyni a férfit a tele pohárral.

– Igen, köszönöm – mondta, és átnyújtotta a pincérnek a poharát.

– Charley Schrievertől tudom, hogy a biztosítási szakmában dolgozik – társalgott tovább Mr. Greenleaf.

– Akkor még. Most… – De nem akarta azt mondani, hogy az adóhivatalnak dolgozik, most nem. – Jelenleg egy reklámügynökség könyvelési osztályán dolgozom.

– Valóban?

Egy percig egyikük sem szólt semmit. Mr. Greenleaf szánalmas, sóvárgó tekintettel meredt rá. Tom nem tudta, mi a fenét mondhatna. Már bánta, hogy elfogadta az italt.

– Egyébként hány éves most Dickie? – kérdezte.

– Huszonöt.

Mint én, gondolta Tom. Dickie valószínűleg vígan éli az életét odaát. Jövedelem, ház, hajó. Miért is akarna hazajönni? Dickie arca egyre tisztábban rajzolódott ki az emlékezetében: széles mosoly, szőke haj éles hullámokkal, nemtörődöm arc. Dickie egy mázlista. Ő maga mit ért el huszonöt évesen? Hétről hétre él. Még bankszámlája sincs. Életében először sunnyoghat a zsaruk elől. Pedig van tehetsége a matematikához. Hogy a fenébe lehet, hogy nem fizetnek érte valahol? Tom ráébredt, hogy minden izma úgy megfeszült, hogy az ujjai közt tartott gyufásdobozt majdnem laposra nyomta össze. Unatkozik, az isten verje meg, olyan rohadtul unatkozik! Vissza akart menni a bárpulthoz, de egyedül. Kortyolt egyet az italából.

– Nagyon szívesen írok Dickie-nek, ha megadja a címét – hadarta. – Szerintem emlékezni fog rám. Egyszer egy hétvégi partin voltunk kint Long Islanden, és emlékszem, hogy Dickie-vel kimentünk kagylót szedni, aztán mindenki azt evett reggelire. – Tom elmosolyodott. – Páran rosszul lettünk, és nem is volt valami jó buli. De emlékszem, hogy Dickie azon a hétvégén beszélt arról, hogy Európába készül. Biztos nem sokkal utána utazhatott el…

– Emlékszem! – csettintett Greenleaf. – Az volt Richard utolsó hétvégéje itthon. Rémlik, hogy mesélt a kagylókról. – Igencsak hangosan nevetett.

– Néhányszor jártam a lakásukon is – jött bele Tom. – Dickie mutatott nekem néhány hajómodellt az egyik asztalon a szobájában.

– Azok csak gyerekkori próbálkozások voltak! – Mr. Greenleaf sugárzóan mosolygott. – Megmutatta a szerkezeti modelljeit is? Vagy a rajzait?

Nem mutatta, de Tom derűsen rávágta:

– Igen, persze, hogyne! A tusrajzok némelyikét lenyűgözőnek találtam. – Tom soha egyiket sem látta, de a lelki szemei előtt most mégis tisztán megjelentek: precíz tervrajzok, amelyeken minden egyes vonalat és minden egyes csavart feliratoztak. Látta még Dickie mosolyát is, amint büszkén megmutatja neki. Percekig tudta volna folytatni Mr. Greenleaf nagy örömére, de visszafogta magát.

– Igen, Richardnak van tehetsége hozzá – bólogatott elégedetten Greenleaf.

– Azt meghiszem – adta alá a lovat Tom. Az unalma újabb fokozatba kapcsolt. Ismerte ezt az érzést. Néha bulikon is megtapasztalta, de általában akkor, amikor olyasvalakivel vacsorázott, akivel eleve nem is akart vacsorázni, és az este egyre csak nyúlt és nyúlt. Most még egy egész órán át képes volna mániákusan udvarias lenni, ha muszáj, mielőtt valami felrobban benne, és kénytelen lesz kirohanni az ajtón. – Sajnálom, hogy most nem vagyok szabad, különben nagyon szívesen odautaznék, hátha meg tudom győzni Richardot. Talán tudnék rá hatni – mondta, de csak azért, mert Mr. Greenleaf ezt várta tőle.

– Ha komolyan gondolja… mármint nem tudom, hogy tervez-e európai utazást…

– Nem tervezek.

– Richard mindig hallgatott a barátaira. Ha maga vagy valaki, aki magához hasonlóan ismeri, szabadságot tudna kivenni, szívesen odautaztatnám, hogy beszéljen vele. Mindenképp többet érne, mint ha én mennék oda. A jelenlegi munkahelyén esetleg nem tudna szabadságot kivenni?

Tom szíve hirtelen nagyot dobbant. Elgondolkodó arckifejezést öltött. Ez bizony egy lehetőség. Énje egy része kiszagolta, és ráugrott, még mielőtt az agya felfogta volna. Jelenlegi állás: nincs. Lehet, hogy hamarosan úgyis le kell lépnie a városból. El akart menni New Yorkból.

– Elképzelhető – mondta óvatosan, azzal a töprengő arckifejezéssel, mintha éppen végigvenné azt a sok ezer apró köteléket, amely akadályozhatja.

– Ha mégis elutazna, szívesen állom a költségeit, ez magától értetődő. Tényleg úgy gondolja, hogy meg tudja oldani? Mondjuk, idén ősszel?

Már szeptember közepén jártak. Tom a férfi kisujján csillogó arany pecsétgyűrűt bámulta, a majdnem elkopott címerrel.

– Elképzelhető. Örülnék, ha újra láthatnám Richardot. Különösen, ha ön úgy gondolja, hogy segíthetek.

– De még mennyire! Szerintem hallgatna magára. Mivel nem a közeli ismerőse, határozottan kifejthetné neki, hogy maga szerint miért kellene hazajönnie, és Richard nem gondolhatja, hogy elfogult. – Greenleaf hátradőlt a székén, és reménykedve nézett Tomra. – Az a furcsa, hogy az üzlettársam, Jim Burke és a felesége tavaly hajókiránduláson jártak, és megálltak Mongibellóban is. Richard megígérte nekik, hogy a tél elején hazajön. Mármint tavaly tél elején. Jim már lemondott róla. Melyik huszonöt éves fiú hallgat egy hatvanéves vagy annál is idősebb öregemberre? Mi kudarcot vallottunk, de magának valószínűleg sikerülni fog!

– Remélem – mondta szerényen Tom.

– Mit szólna még egy italhoz? Egy jó kis brandyhez?

2

Elmúlt éjfél, mire Tom elindult haza. Greenleaf felajánlotta, hogy elviszi taxival, de Tom nem akarta, hogy lássa, hol lakik: egy lerobbant kőházban a Harmadik és a Második sugárút között, amelyen egy KIADÓ SZOBÁK tábla lógott. Az elmúlt két és fél hétben Tom egy Bob Delancey nevű fiatalembernél húzta meg magát, akit ugyan alig ismert, de amikor nem volt hol laknia, New York-i barátai és ismerősei közül egyedül Bob ajánlotta fel, hogy héderezhet nála. Tom egyetlen barátját sem hívta fel Bobhoz, és nem is mondta el senkinek, hol lakik. Bob lakásának legfőbb előnye az volt, hogy ott megkaphatta a George McAlpin névre érkező postáját, és nem kellett tartania a lebukástól. De az a büdös klotyó a folyosó végén, amit nem lehetett bezárni; az a dzsuvás szoba, ami úgy nézett ki, mintha már ezerféle ember lakta volna, akik hátrahagyták a maguk sajátos mocskát, és soha a kisujjukat sem mozdították, hogy eltakarítsák; a Vogue és a Harper’s Bazaar magazinok csúszós kupacai; a szanaszét heverő jókora, giccses füstüveg tálak, tele zsinegekkel, ceruzákkal, cigarettacsikkekkel és rothadó gyümölcsökkel! Bob szabadúszó kirakatrendező volt, de most már csak alkalmi munkákat kapott Harmadik sugárúti régiségboltokban, a füstüveg tálakat is az egyiktől kapta fizetség gyanánt. Tom először megdöbbent a mocskos hely láttán, megdöbbent, hogy egyáltalán ismer valakit, aki így él, de tudta, hogy nem fog sokáig maradni. És most felbukkant Mr. Greenleaf. Valami mindig felbukkan. Ez volt Tom filozófiája.

Mielőtt felkaptatott volna a lépcsőn, Tom megállt, és alaposan szétnézett mindkét irányban. Csak egy öregasszony levegőztette a kutyáját, és egy öregember fordult be imbolyogva a sarkon a Harmadik sugárút felől. Tom utálta az érzést, hogy követik. Márpedig mostanában állandóan ezt érezte. Felszaladt a lépcsőn.

Már nem sokáig fog mocsokban élni, fogadkozott, ahogy belépett a szobába. Amint útlevelet kap, rögtön hajóra ül, és Európába utazik, valószínűleg első osztályú kabinban. Csak megnyom egy gombot, és pincér hozza, amit megkíván! Kiöltözik a vacsorához, besétál a hatalmas ebédlőbe, úriemberként diskurál az asztalánál ülőkkel! Úgy gondolta, gratulálhat magának a mai estéhez. Pontosan úgy viselkedett, ahogy kellett. Mr. Greenleafben fel sem merülhet, hogy ő csikarta ki az európai meghívást. Éppen ellenkezőleg. Nem fogja cserben hagyni Mr. Greenleafet. Minden tőle telhetőt meg fog tenni, hogy meggyőzze Dickie-t. Mr. Greenleaf nagyon rendes ember, aki természetesnek veszi, hogy a világon mindenki más is rendes. Tom már majdnem elfelejtette, hogy léteznek ilyen emberek.

Lassan levette a zakóját és kioldotta a nyakkendőjét. Minden mozdulatát úgy figyelte, mintha valaki más mozdulatait akarná memorizálni. Meglepődött, hogy mennyivel egyenesebben áll, mennyire más az arckifejezése. A ritka pillanatok közé tartozott az életében, amikor elégedett volt önmagával. Benyúlt Bob zsúfolt szekrényébe, és agresszívan jobbra-balra rángatta a fogasokat, hogy helyet csináljon az öltönyének. Aztán bement a fürdőszobába. Az öreg, rozsdás zuhanyrózsa egy vízsugarat a zuhanyfüggönyre spriccelt, és szeszélyes spirálban kilőtt egy másikat is, amit Tom alig tudott elkapni, hogy bevizezze magát, de még ez is jobb volt, mint beleülni a koszos kádba.

Amikor másnap reggel felébredt, Bobot nem találta, és a fekhelyére pillantva látta, hogy nem is töltötte otthon az éjszakát. Tom kiugrott az ágyból, odament a kétégős gázrezsóhoz, és kávét tett fel. Nem bánta, hogy Bob nincs itthon. Esze ágában se volt mesélni neki az európai útról. Az a csöves csak egy ingyen utat látna benne. És valószínűleg Ed Martin is, meg Bert Visser, meg az összes többi féreg, akit ismer. Nem fogja elmondani nekik, és nem is fog elbúcsúzni tőlük. Tom fütyörészni kezdett. Ma vacsorára volt hivatalos Greenleafékhez, a Park sugárútra.

Tizenöt perccel később Tom már lezuhanyozott, megborotválkozott, és öltönyt meg csíkos nyakkendőt vett fel, amiről úgy vélte, jól mutat majd az útlevélképen. Egy csésze fekete kávéval a kezében sétálgatott fel-alá a szobában, miközben várta a reggeli postát. Utána átmegy a Radio Citybe, hogy elintézze az útlevelet. Mit csináljon délután? Menjen el néhány művészeti kiállításra, hogy este beszélgetni tudjon róluk Greenleafékkel? Nézzen utána egy kicsit a Burke–Greenleaf Watercraft, Inc. vállalatnak, hogy Mr. Greenleaf lássa, érdeklődik a munkája iránt?

A nyitott ablakon át halkan felhallatszott a postaláda koppanása, mire Tom lement a földszintre. Megvárta, amíg a postás leér a lépcsőn, és eltűnik szem elől, majd levette a George McAlpinnak címzett levelet a postaládák tetejéről, ahová a postás feltette. Feltépte a borítékot. Egy csekk lapult benne száztizenkilenc dollár ötvennégy centről, amelyet az adóhivatal beszedőjének címeztek. A jó öreg Mrs. Edith W. Superaugh! Minden nyafogás nélkül kifizette, még csak nem is telefonált. Ez jó ómen. Felment a lakásba, Mrs. Superaugh borítékját széttépte, és bedobta a szemeteszsákba.

A csekket egy manilaborítékba tette, amelyet az egyik kabátja belső zsebében tartott a szekrényben. Ezzel ezernyolcszázhatvanhárom dollár tizennégy centre nőtt a csekkek összege, számolta ki fejben. Kár, hogy nem tudja beváltani. Vagy hogy még egy idióta sem fizetett készpénzben, vagy állított ki csekket közvetlenül George McAlpinnek, márpedig sajnos senki sem tette. Tomnak volt egy banki futárigazolványa, amit úgy talált, ezen megpróbálhatta volna átírni a régi dátumot, de attól tartott, hogy a csekkek beváltásakor lebukna, még egy hamisított felhatalmazó levéllel is, akármekkora összegről legyen is szó. Így aztán gyakorlatilag az egész csak tréfa marad. Ártalmatlan szórakozás. Nem lopott pénzt senkitől. Mielőtt Európába megy, meg is semmisíti a csekkeket.

A listáján további hét jelölt szerepelt. Nem kellene még egy próbát tennie ebben az utolsó tíz napban, mielőtt elhajózik? Tegnap éjjel, ahogy a Mr. Greenleaffel történt találkozás után hazafelé baktatott, felötlött benne, hogy ha Mrs. Superaugh és Carlos de Sevilla fizet, befejezi a dolgot. Mr. de Sevilla ugyan még nem fizetett – Tom úgy vélte, rá kell telefonálni, hogy istenigazából megijedjen –, viszont Mrs. Superaugh-val olyan könnyen ment a dolog, hogy kísértésbe esett, hogy tegyen még egy próbát.