Szerb Antal

VII. OLIVÉR

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Sandoval, a festő, diszkréten magára hagyta az ifjú párt. Illetve az „ifjú” szót csak bizonyos fenntartással lehet használni ebben az esetben. A táncosnő igen ifjú volt, hivatalosan tizenhét éves, és valójában sem lehetett sokkal több, de Antas gróf inkább hatvan, mint kevesebb.

A Chateau Madrid-kávéház, amelynek teraszán ültek, így kora tavasszal rendkívül divatos hely volt. Pavilonja a város melletti parkban, egy kis tó mellett épült, százados, nevezetes platánok alatt. Minthogy ezekben a világháború előtti években még kevés volt Alturiában az ilyen szabadban levő kávéház, az emberek bizonyára verekedtek volna az ülőhelyekért, ha a Chateau Madrid nem fizetteti meg alaposan a jó levegőt. De minthogy egy pohár kávé ára három alturiai tallér volt (kb. 8 pengő), csak a legelőkelőbb világ és félvilág látogatta. Ezen a napon, tekintettel a növekedő gazdasági válságra, nem is volt tele.

Antas gróf előtt számos egymásra rakott kistányér állt, jelezve az elfogyasztott italokat. A gróf általában éjszaka itta le magát – de nem lévén a szigorú elvek embere, hajlandó volt már délután is inni. Sőt valószínűleg délelőtt is ivott, vagy ki tudja, mikor kezdte el – mert egyébként óvatosabb lett volna, semhogy ilyen nagy nyilvánosság előtt mutatkozzék ezzel az igen rossz hírű kis táncosnővel. (A békevilágban a nőknek még „hírük” volt.) Szerencsére a lugas eltakarta őket a kíváncsiak elől.

– Gazella! – mondta Antas szerelmesen. A táncosnő örvendező mosollyal nyugtatta a bókot.

– Antilop! – fokozta a gróf. Érezte, hogy még valami állatot kellene mondania, de nem jutott eszébe más, mint a pelikán.

Ebben a pillanatban Sandoval dúlt arccal sietett be a lugasba.

– Gróf úr!...

– Fiam – kezdte Antas recsegő orrhangon, mert nem szerette, ha zavarják. De Sandoval közbevágott:

– Gróf úr, a méltóságos asszony... ott jön... a társalkodónővel...

Antas hirtelen szemébe vágta monokliját és kinézett. Semmi kétség. A bejáraton most evezett be felesége, lassan és megdöbbentően, mint egy régi-világbeli vitorlás fregatt.

– Végem van – dadogta Antas, és fejét ide-oda kapkodta, hátha valami váratlan segítség érkezik a légen át.

– Még megmenekülhetünk – suttogta Sandoval. – Kiszökhetünk a konyhán át, és gyorsan be az autóba. Jöjjön, gróf úr, gyorsan... és igyekezzék olyan arcot vágni, mintha egészen más valaki volna.

– És a ceh? – kérdezte a tetőtől talpig úriember.

Sandoval egy ötventalléros papírpénzt dobott az asztalra.

– Gyerünk, gyorsan.

Kirohantak. Antas elfordított fejjel, néhány lépésre a lugas előtt nekiszaladt egy pincérnek, aki elejtette a kezében levő tálcát. Az edénycsörömpölésre mindenki odanézett. Antas bocsánatot akart kérni, de Sandoval megragadta, és hihetetlen gyorsasággal keresztülvezette a konyhán, ki az utcára, be az autóba. A táncosnőt valahol elhagyták.

– Nem gondolja, hogy meglátott? – kérdezte Antas, amint az autó ajtaja becsapódott mögöttük.

– Sajnos, egészen biztos, hogy meglátta. Amikor méltóságod feldöntötte a pincért, mindenki ránk nézett, a grófné is, sőt, amennyire izgatottságomban láthattam, még intett is a napernyőjével.

Antas hátrahanyatlott az ülésen.

– Kész. Meghaltam – nyögte. Sandoval közben elindította a kocsit, és kikanyarodott a város felé vezető országútra. A sofőrt sorsára bízták, nem volt idejük felvenni a kocsira.

– Volna egy indítványom – mondta Sandoval, megtörve a rémült csendet.

– Halljuk – suttogta Antas elhalóan.

– Ha a gróf úr ma este találkozik a méltóságos asszonnyal, nem állhatok jót semmiért. De az idő sok mindenen segíthet.

– Hogy érti?

– Például, ha a gróf úr eltűnnék néhány napra, mondjuk egy hétre. Közben a grófné első indulata elmúlik, meg is ijed egy kicsit, minthogy nem tudja megérteni, hová lett... meg nekem is lenne időm, hogy valami mesét gondoljak ki, ami a helyzetet valahogy jobb színbe állítaná be...

– Hogy én eltűnjek, fiacskám? Én, a királyi palotanagy? Hogy képzeli azt? Ilyen közismert személyiség!

– Igaz, igaz. Hadd gondolkozzam csak... Megvan! Egy barátom kastélyába viszem a gróf urat, ki, a lidarini hegyek közé. Teljesen eldugott hely, a postás is csak egyszer egy héten jön oda. Barátom, Trenmor, most külföldön jár, de a személyzet jól ismer engem, és feltétlenül engedelmeskedik nekem. Ott azután biztonságban van a gróf úr, a madár sem jár arra. Még ha akarna, sem tudna eljönni, amíg érte nem megyek kocsival.

– Jól van, fiacskám, vigyen, ahová akar, csak a feleségem ne lássam, és főképp ő ne lásson engem! Sose nősüljön meg!

Az autó megfordult, és elhajtott az ellenkező irányba, el a várostól. Antas gróf nemsokára mélyen elaludt, és csak a kastélyban ébredt fel. Itt Sandoval átadta a személyzetnek, elbúcsúzott, és megígérte, hogy érte jön, mihelyt úgy látja, hogy a grófi palotában derültebb az égbolt. Antas hálásan megköszönte a szolgálatot, és Sandoval visszasietett Larába, Alturia fővárosába.

Késő este érkezett vissza. Az utcákon sokkal kevesebben jártak, mint máskor, viszont sok katonát látott. A zivatar, amely útközben utolérte kocsiját, elmúlt, de még mindig gyors, sötét felhők szaladtak át az égen.

– Az ég is – gondolta Sandoval, amint szakértő festőszemmel egy-egy pillantást vetett fel a felhőkre. – Az ég is olyan nyugtalan. Én is nyugtalan vagyok. Végeredményben nem minden festőnek adatott meg, hogy cselekvő részt vegyen nagy politikai átalakulásokban. Talán csak Rubens...

Egy nagy, sötét épülettömb előtt lefékezett és kiugrott a kocsiból. Hordókereskedelmi Részvénytársaság – hirdette egy ízléstelen felirat.

– A cégtáblák betűi is sürgős reformokra szorulnak – gondolta.

Megnyomott egy csengőt. A nagy kapunak egy kis része kinyílt. Valaki óvatosan kinézett.

– Megjöttek a hordók Docasilladesből – mondta Sandoval jelentőségteljesen.

– Tessék dongavizsgálatra jönni – felelte egy hang, és Sandoval belépett.

– Jó estét, Partan – mondta a portásnak, aki bőrkabátot és rohamszíjat viselt.

– A tizennyolcas?

– Fent van a mérlegszobában. Sandoval felsietett a rosszul világított lépcsőn. Belépett egy ajtón, amelyen fekete táblán arany betűkkel állt: „Könyvelés.” A szobában, a falak melletti lócákon vagy tíz ember ült. Különös ruhájú alakok, olyan arccal, amilyent csak történelmi fordulatokkor lát az ember.

– Mik és hol lehetnek ezek civilben? – futott át Sandoval fején. Legtöbbjük ruháján furcsa púpokat okozott a rosszul eldugott pisztoly. Sandovalt ismerhették már, mert egykedvű tekintettel bámultak rá. A terem végén álló asztal mellől felkelt egy fiatalember, és eléje sietett.

– Csakhogy megjött, Sandoval, már nagyon várják. Menjen be egyenesen.

Sandoval belépett a következő szobába.

Ebben a kis szobában jóformán semmi más nem volt, mint egy szokatlan alakú telefon. A titkos vonal egyik állomása. Mellette két ember ült és cigarettázott.

Az egyiket, a fekete ruhás, aranyszemüveges, hihetetlenül keskeny orrú Delorme doktort jól ismerte, őhozzá jött. A másikat még nem látta. Nagyon magas, merev, intelligens arcú férfi volt. Alturiában szokatlanul sima haja keményen leragasztva a fejére.

– Sandoval – mutatta be Delorme a festőt az ismeretlennek. Az katonásan összecsapta bokáját, kezet nyújtott, de saját nevét nem mondta meg. Hátrább húzódott a rosszul világított szoba egyik sarkába.

– Nos? – kérdezte Delorme.

– Ötven tallér készkiadásom volt – mondta Sandoval. – Kifizettem a fogyasztást a Chateau Madridban.

Élvezte, Delorme-ot mennyire bosszantja, hogy ezzel a lényegtelen részletkérdéssel kezdi.

Delorme leküzdötte izgatottságát.

– Kérem, tessék. – Átnyújtott egy ötventallérost. – És most mégis, ha szíves lenne beszámolni.

– Nem lehet kihozni az udvariasságból – gondolta Sandoval. A vad népvezért egészen másképp képzelné az ember.

Azután beszámolt a történtekről. Közben az ismeretlen férfi közelebb jött, és feszülten figyelt.

– Remek, nagyszerű – mondta Delorme. – Ilyen dolgot csak művészemberek tudnak végrehajtani. Különösen az tetszik nekem, hogy annyira tudta időzíteni a grófné megjelenését.

– Nagyon egyszerű volt. Névtelen levelet írtam neki, hogy ha le akarja leplezni férjét, legyen hatkor a Chateau Madridban. Tudtam, hogy mennyire féltékeny.

Delorme az ismeretlen felé fordult.

– A kastélyt, ahová Antast vitték, a mi embereink szállották meg, személyzetnek maszkírozva. Szükség esetén erőszakkal is megakadályozzák Antast, nehogy visszatérjen. De úgysem fog. Sokkal jobban fél a feleségétől.

– Köszönöm, Sandoval – mondta az ismeretlen, és megint kezet adott.

– Boldogan állok a jó ügy szolgálatára. Csak egy jutalmat kérnék. Nem szeretek vak eszköz lenni. Ha nincs különösebb akadálya, avassanak be, miért kellett ezt a jámbor és hülye Antast eltávolítani a fővárosból?

– Miért? – felelte az ismeretlen. – Mert Antas dolga, mint palotanagynak, hogy kijelölje az ezredet, amely másnap őrségen van a királyi palotában. Minthogy Antas holnap nem lesz itt, nekem kell majd kijelölnöm az ezredet.

Sandoval kérdően nézett Delorme-ra.

– Az úr, akivel beszél, Mawiras-Tendal őrnagy. Őfelsége első szárnysegéde.

Sandoval meghajolt, kissé ügyetlenül, mert nagyon elképesztette, amit hallott. A király szárnysegéde és jó barátja is benne van a dologban? Milyen általános lehet az elégedetlenség...

Ez az elégedetlenség őt személy szerint alig érintette. Mint festő nem értett semmit azokhoz a gazdasági kérdésekhez, amelyek az elégedetlenséget kiváltották. A király maga kedves és értelmes fiatalember, Sandovalnak határozottan rokonszenves volt. Csak a nyárspolgári nyugalom gyűlölete vitte Delorme táborába. A kockázat, a váratlanság, a veszedelmes élet vágya.

– És holnapután – mondta az őrnagy –, holnapután a tizenkettedik ezred őrködik a palotában, az az ezred, amelynek minden emberére számíthatunk. Érti, Sandoval?

– Tehát holnapután?

– Holnapután.

Az őrnagy kezet nyújtott és elment. Sandoval egy ideig szótlanul bámult utána.

– Hát ő is? – kérdezte végül is.

– Sőt főképpen ő – mondta Delorme. – Ő a Névtelen Kapitány legbelsőbb embere.

– Csodálatos!

– Ne felejtse el, hogy Mawiras-Tendal unokája a híres szabadsághősnek, akiről utca van elnevezve Alturia minden városában.

– A vér nem válik vízzé.

– Úgy látszik. Néha a közismert igazságok is igaznak bizonyulnak. Ez a legmeglepőbb az életben.

– Holnapra van valami parancsa?

– Parancsom? Önhöz csak kérésem lehet. Nagyon szeretném, ha holnap Algarthéba, a herceghez kifáradna. Ön embereink közül az egyetlen, akit beengednek hozzá most, hogy a herceg olyan szigorú ellenőrzés alatt áll. Önről tudják, hogy a portréját festi, és különben is, önt senki sem veszi komolyan. Ezért olyan megfizethetetlen a számunkra.

– A megfizethetetlenséget tagadom. Engem meg lehet fizetni...

– Tudom – felelte Delorme elmosolyodva –, és azt hiszem, eddig nem is volt oka panaszra. A megfizethetetlenséget inkább csak erkölcsi értelemben gondoltam. De szóval, Algarthe... – fáradtan végigsimította homlokát. Látszott, hogy nehezen összpontosítja gondolatait. – Istenem, milyen fáradt vagyok. A forradalom diadala után két hétre visszavonulok az újságíró szanatóriumba. Hacsak nem kell miniszterelnöknek lennem. De szóval, Algarthe... beszéljen a herceggel. Maga tud vele beszélni. Igyekezzék lelket verni belé. Készítse elő az eseményekre. A hirtelen sokk megárthat neki; amilyen törékeny, még belehal, és akkor ott vagyunk, ahol voltunk. És azután tegyen nekem jelentést a herceg állapotáról. És most, Isten vele. Ma este még egy sereg jelentés fog befutni. A matrózokról, az egyetemekről, a bortermelő szövetségről, a vásárcsarnokokból... egész Alturiát a kezünkben tartjuk. Isten vele. Kérem, ne mondja a jelszót, és a titkos kézfogást is elmellőzhetjük ezúttal. Fáradt vagyok.

Alturiában a helyzet a következő volt. A jelenleg uralkodó VII. Olivér elődje, II. Simon, nagyon kiváló uralkodó volt, és az ország még mindig ezt sínylette. Modern alapokra fektette a hadsereg egyenruháját, az elemi iskolai oktatást, bevezette Alturiába a telefont és az utcai mellékhelyiségeket és sok minden mást. Üdvös tevékenysége nagyon megviselte az ország pénzügyeit. Alturia népe különben is álmatag természetű, ábrándos és költői, ezt mindenki tudja a földrajzi tankönyvekből.

VII. Olivér apjától, a trónuson kívül, zilált pénzügyi viszonyokat örökölt. A király maga is vérbeli alturiai, ábrándos természet lévén, nem volt alkalmas a pénzügyek rendezésére, és úgy látszik, segítőtársait is szerencsétlenül választotta meg, mert azok ugyan meggazdagodtak, de az állampénztár egyre szegényebb lett. A pénzügyminiszter olykor kénytelen volt már csaknem komikusnak mondható expediensekhez folyamodni, hogy elsején ki tudja fizetni az állami tisztviselőket; egy ízben például a larai lánchíd hídvámjából fizette ki, rézpénzben, az egész tisztviselői kart.

Rossz nyelvek azt beszélték, hogy az ő álarcos emberei követték el a vakmerő betörést a Barclay’s Bank larai fiókjának páncélpincéje ellen.

És Pritanez, a pénzügyminiszter vetette fel azt a nagyarányú szanálási tervet, amely a forradalmi elégedetlenséget kiváltotta.

Alturia népének csaknem kizárólagos jövedelmi forrása a bor és a szardínia. A híres alturiai vörösbor, amely délszaki nyarak és napok nemesített és iható emlékét őrzi, és a híres alturiai szardínia, ez a kicsiny, de nagyon rokonszenves állat, olajban vagy esetleg paradicsomban, kirándulók és agglegények vigasztalása. Az alturiai bor és szardínia legfőbb vásárlói évszázadok óta Norlandia gazdag lakói voltak, akiknek zordon éghajlata alatt a szőlő nem termett meg, és a szardínia is elkerülte hideg partjaikat.

Mikor az alturiai állampénztár aggasztó sorvadás jeleit kezdte mutatni, VII. Olivér uralkodásának első éveiben, egy szép napon Pritanezt, a pénzügyminisztert felkereste a híres Coltor. Coltor Norlandia legnagyobb pénzembere volt. Hihetetlen vagyonáról legendákat meséltek, és arról is, hogy micsoda elképesztő dolgokat tudott venni és eladni. Coltor nem bányákat, gyárakat, földeket és újságokat vásárolt, mint a többi nagy pénzember, hanem mindig olyasmit, amivel lehetőleg új műfajt teremtett. Például megvásárolta Norlandiának és a szomszéd államoknak valamennyi fél pár cipőjét, amelynek valami okból hiányzott a másik fél párja, és valami bámulatos technikai fogással jobb lábra valókból bal lábra valókat, bal lábra valókból jobb lábra válókat csinált, amíg mindegyik cipőnek párja nem akadt, akkor aztán eladta őket. Ő volt az, aki bevezette a hagymából épült házfalakat, a szövetcigarettát, a hangyák által hajtott gyorsforralót, és aki tápláló olajat tudott készíteni a híres norlandiai ködből. Szeri-száma sincs a sok találmánynak, amelyet ő értékesített és aknázott ki üzletileg.

Miután ennyi mindent vett és eladott, az az ötlete támadt, hogy vásárol egy országot. Felajánlotta Pritaneznek, hogy megveszi teljes egészében Alturia bor- és szardíniatermelését; ennek fejében viszont vállalta, hogy rendbe hozza Alturia zilált pénzügyeit. Az alturok úgyis költői lelkű emberek, akiknek a pénzzel való bánás csak gondot és csalódást okoz – ő vállalkozik arra, hogy ezt a gondot leveszi az ország válláról.

Pritanez a tervet a legnagyobb lelkesedéssel karolta fel, annál is inkább, mert Coltor a szerződés megkötése esetére olyan jutalmat helyezett kilátásba, amilyent egy szegény ország pénzügyminisztere még akkor sem álmodhat magának, ha Cesare Borgia elszántságával rendelkezik – amivel egyébként nem rendelkezett; óvatos, kövér ember volt, állandó rémületben élt.

Megfelelő ígéretek árán sikerült megnyernie minisztertársainak támogatását is. De hátra volt még a legfontosabb, a király beleegyezése. VII. Olivér király eleinte tőle szokatlan energiával ellenezte a tervet. Hallani sem akart róla, hogy országát idegeneknek adja el, mélyen elpirult, ha Pritanez egyáltalán említeni merte a tervet. Pritanez már-már úgy látta, hogy a gyönyörű elgondolás az ifjú és tapasztalatlan uralkodó makacsságán fog meghiúsulni.

Coltor közben egyre részletesebbért dolgozta ki tervét, mintha a dolognak alturiai részről semmi akadálya sem lenne. Sikerült felkeltenie norlandiai kormánykörök érdeklődését is, ahol az elgondolást eleinte kissé merésznek találták, de lassanként mindjobban fellelkesedtek érte. Végül is a norlandiai kormány magáévá tette a tervet, és most már larai nagykövete, Birker báró útján igyekezett megnyerni VII. Olivér király beleegyezését. A királyt, úgy látszik, meggyőzte végül is Birker logikus okfejtése, belátta, hogy országa számára nincs más menekvés a pénzügyi káoszból, és végül is beleegyezett a Coltor-féle terv aláírásába.

A norlandiai kormány ekkor arra gondolt, hogy mégis kellene valami garancia arra vonatkozóan, hogy az uralkodó nem fogja idővel megmásítani elhatározását, és továbbra is a szerződés híve és védelmezője fog maradni. Ezt úgy látták a leginkább biztosítva, ha az alturiai királyt melegebb szálak fűzik a norlandiai uralkodóházhoz, mivel a norlandiaiak általában nagyon hisznek a családi életben. Azt indítványozták tehát, hogy Olivér király vegye feleségül Ortrud hercegnőt, a norlandiai császár leányát.

Olivérnek ezellen nem volt semmi kifogása, Ortrud hercegnőt gyermekkora óta jól ismerte, valamikor együtt játszottak a császári palotakert porában. Ortrud szép, fiatal és igen művelt hercegnő volt, és mindig jó barátságban éltek egymással.

A nehézségek akkor kezdtek felmerülni, amikor Alturiában hírül adták a polgároknak, hogy nemsokára királynét kapnak Ortrud személyében. Az ilyen dinasztikus családi eseményeknek az alturiaiak általában igen örültek, éppúgy, mint más polgáremberek, és az alturiai kormány ezúttal is általános lelkesedésre számított. De nem ez történt. A sajtó szóvá tette, hogy még nem volt rá példa az altur történelemben, hogy az ország katolikus uralkodója protestáns nőt vegyen el. Azután hogyhogy, hogy, hogy nem, mindenféle ostoba híresztelés jött forgalomba arról, hogy a norlandiai császári család férfitagjai több száz évre visszamenően valamennyien iszákosak, szerető-tartók vagy féleszűek voltak. Egyes napilapok szívesen írtak színes ismertető cikkeket arról is, hogy hogyan lopta el IV. Eustách norlandiai császár a kisebbik koronát, hogy zálogba tegye egy görögnél, vagy hogyan fulladt Simiskes norlandiai herceg részeg állapotban egy esővizes dézsába.

És azután egy nap kitört a nagy botrány. Az ellenzéki sajtó megtudta az egész Coltor-tervet, és megfelelő felháborodott kommentár kíséretében nyilvánosságra hozta. A dolog annál kísértetiesebb volt, mert hiszen a királyon és a minisztereken kívül senki a világon nem tudott a tervről, és ezeknek igazán nem állt érdekében, hogy idő előtt kipattanjon. A miniszterek ettől kezdve még fokozottabb bizalmatlansággal néztek egymásra, mint eddig, pénztárcájukra rágombolták a gombot, mielőtt beléptek a minisztertanácsba, és odahaza elégették pénztárkönyveiket. De akárhogy is kutatták, nem tudtak rájönni, melyikük az áruló.

Ekkor kezdődött a véres szájú Delorme doktor szerepe. Fulmináns vezércikkekben ontotta naponta a lávát a hazaáruló terv ellen, amely Alturia végpusztulását hordozza magában – szinte érthetetlen, hogy is fért el ennyi láva egy emberben. És Alturia népe egyre nagyobb készséggel ette a mindennapi lávát, amelyet a lapok feltálaltak neki. A kormány tett egy-két ügyetlen kísérletet a sajtó elhallgattatására, de abban a régi világban a sajtó elhallgattatásának technikája még rendkívül fejletlen volt.

A fiatal uralkodó személye egyre népszerűtlenebbé vált. Ha kilépett a nyilvánosság elé, komor és rosszindulatú tekintetek fogadták, holott a derék alturiaiak ezelőtt mindig könnyes szemmel gyönyörködtek benne, hogy milyen fiatal, és máris király. A királyt ábrázoló olajnyomatokat leszedték a kocsmafalakról, és a király képével díszített bébiszappan, almabor és utazókosár elveszítette kelendőségét, bármekkora árleszállítást is engedtek a megdöbbent kereskedők. Alturia népe, mint a délvidéki fajták általában, szeretett falfeliratok alakjában kifejezést adni politikai nézeteinek. Most az eddig mindenfelé látható „Éljen a király!” és „Olivér a mi gyönyörűségünk!” feliratok helyett mind gyakrabban lehetett ilyeneket látni: „Vesszenek az idegenek!”, „Halál Coltorra!”, „Szabad szardíniát követelünk!”

Az elégedetlenséget egyre növelték a földalatti szervezetek. Az alturok, bár szelíd és ábrándos természetűek, valamennyien született összeesküvők. Sportív hajlamaikat évszázadok óta ebben az irányban élik ki. Az összeesküvők a társadalom valamennyi rétegéből kerültek ki, amint az előző fejezetben is láthattuk, ősi altur összeesküvő hagyomány szerint az elégedetlenek a Névtelen Kapitánynak esküdtek hűséget. Voltak, akik azt gondolták, hogy a Névtelen Kapitány csak mitikus fogalom, míg mások, a többség, biztosra vették, hogy a Névtelen Kapitány élő személy, és a döntő pillanatban elő fog lépni.

Az összeesküvők bevallott célja az volt, hogy VII. Olivért lemondásra kényszerítsék, és a helyét nagybátyja, Geront, az algarthei herceg foglalja el. Őhozzá kellett másnap Sandovalnak elmennie.

Az egyórás taxiút Larából Algarthéba sokba került, de Sandoval ezt is mint készkiadást számolta el a forradalmi komitéval. Fontos összeesküvői megbízatásában az ember igazán nem mehet helyiérdekűn.

Az algarthei kastélytól mintegy tíz percnyire feltartóztatták kocsiját.

– Bocsánat, vámvizsgálat – mondta a katonatiszt, aki sokkal előkelőbb jelenség volt, semhogy Sandoval elhihesse, hogy csak egyszerű vámkellemetlenkedésről van szó. Nem is igen vizsgálták, ellenben neve és úticélja iránt kérdezősködtek. Mikor megmondta, hogy kicsoda, és hogy az algarthei herceg arcképét festi, a tiszt udvariasan szalutált és továbbengedte.

A taxi behajtott a parkba, és felszaladt a széles, sárga kocsifeljáráson. Két feltűnően öreg inas igyekezett a kocsi felé, kinyitották az ajtót, és nyájasan üdvözölték Sandovalt.

– Őfensége nagyon fog örülni – biztosították. – Az utóbbi időben úgyis olyan kevesen jönnek ki...

Sandoval keresztülment az előcsarnokon, ahol a falon óriási történelmi festmények függtek a múlt század közepének kissé nagyhangú modorában. A herceg a kicsi és finom dolgok híve volt, ezeket az örökölt képeket az előcsarnokba száműzte. A második szobában kis agyagszobrok álltak, a harmadikban kámeákkal telt szekrények, a negyedikben a herceg híres kulcsgyűjteménye, mind példás rendben.

Azután egy belső lépcsőn felsietett a herceg magánlakosztályába. Egy japáni vízfestményekkel telerakott szobában egy rendkívül öreg komornyik fogadta, és hellyel kínálta meg.

Nemsokára megjelent Geront herceg, leánya által támogatva. A trónkövetelő hetvenöt éves volt, korához képest eléggé rozoga állapotban. Igen vastag szemüveget hordott, járás közben kezével maga előtt tapogatózott, beszéde kissé mekegő volt, de viszont fölényes és intelligens. Annál több élet volt leányában, Clodia hercegnőben. A hercegnő harminc év körüli, energikus nő, kemény, kissé zord vonásokkal; szép, de mint nagynéni, rettenetes lehet – gondolta Sandoval.

– Ó, Sandoval – kiáltotta a hercegnő –, hát magát még keresztülengedik a kordonon? Hogy csinálja? Hisz úgyszólván teljesen elvágtak minket a világtól. A leveleket felbontják, a telefonbeszélgetéseket kihallgatják...

– Ne felejtse el, Fenség, hogy egy trónkövetelő leánya. Az ilyesmit nem adják ingyen.

– Hozott valami hírt a komitétól?

– Igen, itt van a zsebemben.

Egy vastag borítékot adott át.

– Köszönöm, Sandoval. Felmegyek a szobámba és elolvasom. Maga addig szórakoztassa apámat.

A herceg hosszas keresés után kivett zsebéből egy japáni mitsukét; egy kifaragott kis kőgombot, amilyennel a japánok a kimonójukat összekapcsolják a vállukon.

– Gyönyörű – mondta. – XV. század.

Hosszasan elbeszélgettek a mitsukékról és egyéb japán dolgokról. A herceg bizonytalan lépéseivel egyre más és más szobába vezette, előszedve és mutogatva kincseit. Sandoval igyekezett óvatosan szóba hozni a másnapra várható eseményeket, de a herceg, ha csak távolról érintette ezt a témát, dühös lett.

– Mindig ezek a buta trónkövetelések – motyogta. – Úgysem lesz semmi az egészből, nyugodt vagyok. Már boldogult bátyám, Simon idejében is valami háromszor voltam trónkövetelő... vagy csak kétszer?... és soha semmi sem lett belőle. Jobb is, jobb is.

Egy félóra vagy több telt így el, és a hercegen a fáradtság jelei mutatkoztak. Clodia hercegnő és a komornyik nemsokára érte jöttek, és lefektették egy díványra.

Clodia és Sandoval átment egy másik terembe.

– Csak a gyűjteményei érdeklik – panaszkodott a hercegnő. – De mindig is így volt. Egész vagyonát a gyűjteményeire költötte, és annyi adósságot csinált, hogy még ha csakugyan király lesz, akkor sem fogja tudni kifizetni. Na, nem baj. Szerencsére itt vagyok én. Nincs különösebb véleményem magamról, de annyira én is el tudom vezetni ezt az országot, mint hülye unokatestvérem, Olivér. Már gyermekkorában is teljesen hasznavehetetlen volt. Verseket írt...