BRÓDY SÁNDOR

SZÍNÉSZVÉR

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

1. Ez a hajnal

2. Szera!... Szera!...

3. Operett

4. Mézeshónapok. A Bondyék alkóvja. Intermezzo

5. Karrier

6. A sikerről

7. Láz

8. “Senki” bosszút áll

9. Verőfény

10. Együtt

11. Anna meg akar halni

12. Sebők Dénes

1. Ez a hajnal

- István... Ecsedi...

Visszafordult. Nevén szólították. Megijedt és megörült, hogy valaki ismeri itt. Várt, hogy beérhesse, aki utánakiabált; de perc múlt perc után, s hidegen, rá sem tekintve haladtak el mellette ismeretlen alakok.

Talán átellenben, a házból szólt valaki? Az ablakon át. A Föld palotája azonban csöndes volt. Az ablakok bezárva. Egyetlenegy gázláng égett előtte, megvilágítva a hírlap óriási címtábláját.

Tehát megint képzelődött.

Egyenest nekivágott a nagy háznak, rátette kezét a csukott ajtó kilincsére s állva maradt. S ahogy fölvetette szemeit a palotára, még jobban megfélemedett, keze lecsúszott a kilincsről, s lehajtott fővel, lassan ballagott föl s alá. Egyszer-egyszer még megállt, s úgy vizsgálta az egytől egyig kivilágított, szinte ünnepélyes ablakokat. S ez a fény, ez az ünnepélyesség, az ablaknál időnként megjelenő árnyak - egy pillanatra azt hitte, őt nézik - még jobban megfélemlítették, még jobban elnyomták egész valóját.

Körülnézett. A környezetben keresett bátorságot, s szorongása még nagyobbra vált.

Tíz óra múlt, s a tisztán ragyogó, de csikorgóan kegyetlen téli estén még zajosak voltak az utcák. Színházból jövő csoportok haladtak el előtte. És ez a látvány, a nők csipkekendőbe pólyált fejökkel, elmélázva vagy izgatottan az alig hallott színjátéktól; élesen vitatkozó urak, Derblay hősi jellemét dicsőítő asszonyok; aztán magánfogatok, fiákerek, melyek ablakából ki-kivillant egy-egy báliruhás hölgy vagy fekete frakkos fiatal; még jobban elkeserítették, mert most érezte legjobban, hogy mi szép az: együtt élni az élvező fővárossal. A színház, a bálok, a nők, az elegáns férfiak, a mulató- és legfőképp az étkezőhelyek, mindez mily szép, s ő most épp ezekből van kizárva.

Benyúlt a zsebébe. Alig volt egypár krajcárja többé, s ezzel a csekély összeggel szemben most érezte legjobban telhetetlen vágyai feltorlódását. A hölgyeket - akik elsuhantak mellette - szeretőül vágyta bírni, az ekvipázsokat[1] sajátjául; hőse akart lenni a báloknak, ura a mulatóhelyeknek s palotának, mely még mindig ünnepélyesen, hol barátságosan, hol komoran nézett le reá kivilágított ablakaival; ura, parancsolója. S egy pillanatra, öntudatlanul is remegve kis őszi kabátjában, gyengén és kimerülten az éhségtől és álmatlanságtól, átható meleget érzett, intenzív álmot látott ébren; a jövőt látta, a kedves, a jó jövőt s benne magát; úrnak, hatalmasnak, mámorban, örömben. S ebben a fölhevülésben egyszerre útirányt változtatva, olyan bátran, amint jött, nekicsapott egy kávéháznak, belépett s odaült az ablakhoz.

Elhatározta, hogy nem él többé kenyéren és vízen, mint egy hete már; itt egyszerre elkölti utolsó pénzét, aztán: vagy - vagy!

A kávéház tömve, zene szól, kellemes meleg, otthonos pára száll fel a csészékből; a füst is oly barátságos, s a pincérek fehér nyakravalója oly elegáns, oly szépen szólnak: “Parancsol, nagyságos úr?!” A zugasztaloknál fiatalemberek pajzán, kedves leányokkal. Durrog a pezsgő, s amint a szőke folyadék habot ver a metszett poharakban, csillogó szemét le nem veszi róla a lány. “Igyál!” - szól a férfi. Piros nyelvét belenyújtja a habba a kedves, aztán odanyújtja: “Ittam.”

Sötét asztalnál ül le, s le nem veszi szemeit a szeretkezőkről. Ó, mily boldogság együtt élvezni a mámoros fővárossal, ó, mily szépek, gyönyörtelik a nők, mily boldogság, ha az embernek szeretője van. Pedig még szebbek is vannak; milyeneket látott, amióta itt van! Megőrülne, ha azt mondanák, válassz közülük, s meg kell őrülnie, ha arra gondol, hogy nem bírhatja mind... mind... Tudná szeretni mindannyit, úgy érzi.

De megdöbben szerelmi dühétől. Vágyai lelohadnak, önbizalma újra megcsappan, s kitekintve a csendesedő utcára, mely oly idegen neki, szemben a nagy lap szerkesztőségének még mindig kivilágított, de már nem barátságos ablakával: újra érzi elhagyatottságát, újra látja a nyomort, a süllyedést, a halált.

Ugyanazok az érzések fogják el, melyek egy hete, amikor a fővárosba jött, a vasúton kínozták. Az a megsemmisülés, melyet afelett érzett, hogy el kell hagynia a kisvárost, a csendes, nyugodt jólétet; a lányt, akit szeretett, s a régi életet fel kell cserélni egy újjal, egy olyannal, amelyben csak a nyomort ismeri rettenetes híréből.

Sajnálja magát, szeme könnybe lábad. Rányomja zsebkendőjét arcára, és egyenként siratja mindazt a szépet, jót, amit elvesztett. A kisváros néma utcáját, ahol lakott; a tágas, nagy szobát, a kényelmes ágyat, hol annyi szép álma volt; a nagy ablakokat, melyek a néma utcára nyíltak, s amelyen át a szomszéd ház falára nézve s a semmiségen elmerengve annyit ábrándozott. Megkönnyezi a gerlebúgást, kicsiny városok, falvak ébresztőóráját, a katikabogarakat, melyeket óra hosszat elnézett, elbosszantott; hanyatt fekve élvezett olvasmányait, a kényelmes, semmittevő életet, és mindegyre szívébe ütődő fájdalommal csendesen siratja a lányt, akit szeretett, akivel titkosan találkozott, s aki oly merész volt, hogy megölelte a nyakát, ha egy pillanatra egyedül maradtak.

Egyetlenegy összekocódás, három-négy szó, melyet bátyja arcába vágott s ő vissza, szakasztotta végét ennek a gyönyörű életnek. Búcsúzás nélkül, egy szó nélkül ült fel a legközelebbi vonatra - egy pillanatra azt gondolta, jobb lesz, ha alája fekszik -, s megindult a főváros felé. A kerekek, mint máskor, nem kattogtak most víg dal ritmusára, a legeslegszomorúbbat hallotta ki az egyhangú zakatolásból. S nem dobogott szíve oly izgatott gyönyörtől, mint amikor először robogott a főváros felé, hanem remegett, amint a legutolsó állomásról feléje villant az óriási háztömb. Nem a kéjek városát látta most, hanem a küszködés, a nyomor Babilonját.

Kiszállt. Diákkora óta nem volt itt, s a várost egészen megváltozottnak találta. Új állomás, új utcák; azt se tudta merre, hová. Gyalog indult neki a fővárosnak. Kereste útján az ismerős arcokat, s egyetlenegyet se talált. A boltok címtáblái is nagyrészt újak; majdnem örült, ha egy ismerős névre lelt. S a kora reggeli időben, csípős, nedves hidegében tél derekának, úgy siettek, szinte futottak az emberek. Nő alig volt az utcán; a kávéházak még csukva, csak a munkát, a kényszerű keserves munkát, a terhes hivatást látta. Iszonyú, hogy kell itt dolgozni!

Beért aztán a Belvárosba. Emlékezett, hogy egy rokona lakott itt. Kereste, nem találta. Felkutatta egy deákkori barátját, az alig ismert rája, s megijedt, amikor megtudta, hogy állomást keresni, megélni jött fel. De azért szíves volt, s azt mondta: “Ma dolgom van, majd aztán”... Talált még egy ismerősre, az fűt-fát ígért, s végül azon vette észre magát, hogy egyes-egyedül áll az egész városban, az egész világon. Senki sem törődik itt mással. Mindenki magának dolgozik itt.

Most érezte először életében árvaságát, most sajgott szíve először, hogy szüleinek korai halálára gondolt. Most szeretni tudta volna rokonait, szeretett volna tanulni tovább, hogy egykor majd joga legyen álláshoz, hivatáshoz; és irigyelte - akiket előbb sajnált - a bajuszos tanulókat, az ügyvédek gyakornokait, a szánalmas tanuló gépeket: a medikusokat, a “férfi szárazdajkákat”, a bölcsészeket, sőt, a katonai növendékekkel is cserélt volna.

Ó, ha munkát kapna! Hogy dolgoznék, lenne akár közönséges ember, letenne ábrándjairól, a dicsvágyról, nem írna többé. Könnyen le tudna tenni a költészetről, amelyre - a szorongattatás e perceiben úgy érezte - úgy sincs tehetsége. Aztán ha munkája által emberré lenne, fogná magát, s egy szép napon ott teremne a csendes kisvárosban. Gyalog-e, kocsin-e, de egyszerre csak beállítana a lányhoz: “Dolgoztam, hallgattam, itt vagyok, szeretlek. Akarsz hozzám jönni?”

Egy öreg német mesterasszonynál vett szállást. Sötét spájzban együtt lakott egy francia mademoiselle-lel, akinek egyetlenegy foga volt csak, s Musset nyelvén akart vele beszélni örökösen. Foltozásból élt, s harminc krajcárt keresett naponként, abból tízet a háziasszonynak fizetett, s mégis oly urasan öltözködött. Fehér haja, fekete stecherje[2] még elegánssá is tette volna, ha ezek egyszersmind nyomorát is nem teszik kirívóbbá. Aztán finom beszéde is: “Allons, monsieur! Aufste’en![3] Ma délben jön az udvar. Lesznek bálok? Mit szól a zsurnál?”

Kín volt hallgatnia. De egész hétre kifizette a szállást, s nem lehetett hová mennie innen. És jó sötét volt benn a zugban, egész napon is aludhatott. Csak este kellett kijárnia, hogy egyék valamit s nézze a lapokban, hol keresnek írnokot. Egy egész hét alatt csak két helyet talált, ott is, amikorra fölment, már az ajtón látta a lakonikus írást:

“Hely be van töltve!”

Egy napon elhatározta, hogy sorra járja az összes hivatalokat, az ügyvédi irodákat, de aztán halasztotta napról napra. Várt. Mire? Maga se tudta. Dolgozatokat küldött be a lapoknak, nem feleltek rája. Éhezni kezdett, s türelme is elfogyott. Végre elhatározta, hogy sorra járja a szerkesztőségeket. Megkeféltette magát a mademoiselle-lel, s megindult. Egyenesen a legnagyobb lap háza felé. Vagy, vagy! De az utolsó pillanatban eltért az alternatívától.[4] Bátorsága, önbizalma, vágyai ismét lelohadtak, s minden ereje azokban a könnyekben olvadt fel, amelyekkel régi életét, szerelmét, magát siratta.

Fejét odatámasztá a kávéház ablaküvegéhez, s nézte, hogyan hal ki lassan-lassan az utca. Csak a kivilágított szerkesztőség előtt van még némi forgalom, egy-egy kocsi áll meg ajtaja előtt. Urak kelnek ki belőle, majd az utolsóból egy hölgy. Csak azt tudja kivenni, hogy szőke és magas. Karonfogva vezetik be az ajtón... s egypár pillanat múlván látja megvillanni szőke haját a kivilágított ablakon át, s egypár pillanat múlva, maga se tudta, hogy keze újra a nagy kapu kilincsén van, benyit, felszalad a lépcsőn, s kopogtat a szerkesztőség ajtaján.

Nem mondja senki, hogy “szabad”. Vár egy darabig, aztán belép.

Kis előszobában találja magát.

- Ecsedi István vagyok... - szólal meg elvörösödve, változott hangon.

Nem felel rá senki. Előbbre lép, szétnéz.

Az előszobában olyan a levegő, mint egy harmadrangú meleg fürdőben. Az íróasztalok fölött gáz ég, az átellenes ajtókon jéghideg léghuzam csapkod be. Izzadságtól fényes s a gáztól bronzszínű arcokat pillant meg.

A korrektorok. Az egyik olvas, a másik javít, s aztán visszhangozza.

“A szeszipar jövőre kétségtelenül...”

A gazdasági rovat valamelyik cikkének egy ártatlan frázisa mintha arcul csapná; fagyasztóbban hat rá, mint ez a léghuzam itt, ridegebben, mint ezek a közönyös arcok, melyek egy-egy pillanatra rá is tekintenek, de aztán zavartalanul dolgoznak tovább.

A munka, a munka! Tehát itt is az a keservetes, könyörtelen, buta munka. Mindegy, előre!

- A szerkesztő urat keresem! - szól határozott hangon.

Rá sem nézve, némán mutatnak a szomszéd ajtóra. Bátran lép előre, és megáll a küszöbön.

Négy-öt, íróasztalokkal tömött szoba ragyogó perspektívája nyílik meg előtte. Itt is ugyanaz a levegő, csakhogy szárazabb. Ugyanaz a kép, csak nagyban.

Közel tizenkét óra, a szerkesztőség teljes. Valamennyi íróasztal elfoglalva, minden gázláng ég, serceg egyenletes neszeléssel, sajátságos muzsikával, mintha egy nagy doromb szólna. A tollak percegése kontrázik e sajátságos zenéhez, mely a mosókonyhát s a ruhák fövésének hangját juttatja eszébe. És a gőzbe burkolt nagy üstök képét látja egy pillanatra, amint az asztalok fölött emelkedő füstből egy-egy gomoly megindul, s a padmaly[5] alatt lassan száll föl s alá. Majd mint valami függöny elterül előtte, s elfödi előle az egész képet.

Valaki beleütközik. Mintha álomból ébredne, úgy szólal meg:

- A szerkesztő urat keresem...

- Nincs itt, mindjárt jő.

És a szerkesztőségi szolga továbbrohan.

- Talán máskor fogok eljönni - szólt magához. - Meg fogom várni - felelt magának. S elhatározása mellett maradt. Leült közel a küszöbhöz, és tovább figyelt.

Egyenként vette szemügyre az alakokat.

Közel hozzája egy nagy asztalnál ketten dolgoztak. Az egyik, ostyával és ollóval kezében, olyan ismerős! Monstruózus,[6] nagy homlokát, sárga szakállát mintha már látta volna! Igen, emlékszik. Egy képen - az ebédlőben otthon - költők és művészek között. Az apja beszélt is róla. Egyszer valami ünnepélyen fenn volt náluk a Mátrában, vendégük. Finom ember, nagy fej. Mindig nézte, olyan akart lenni, mint ő. Finom és nagyfejű. Amikor kisdiák korában erős meggyőződéssel mondogatta: “Inkább főbe lövöm magam, mintsem közönséges ember legyek!” Az apja megsimogatta, és az arcképre mutatva, így szólt: “Légy olyan, mint ez itt!”

A finom és nagyfejű ember, aki dolgozik! És az arcképe ott van minden vidéki házban. Élénk részvétet érzett iránta - és maga iránt. Érzékenysége majdnem könnyeket csalt szemébe. S meghatottságában majdnem megrezzent, amint egy új alak haladt el mellette. A nagy, deli alak prémes télikabátjában, fején báli kalappal sokkal elegánsabb jelenség volt, mint ezek itt, akik mintha még serényebben dolgoztak volna e pillanatban.

Üdvözlés nélkül állott meg az ő gyermekkori ismerősének asztalánál, s elég hangosan beszélt vele.

- Ön ír színházat?

- Igen, Caracalli Bianka föllépte az Operában...

- Meg kell dicsérni.

- Jól énekelt.

- Nagyon meg kell dicsérni.

- Fenomén.[7]

- Nyolcvan-százhúsz sor...

A prémes kabátú úr ismét elhaladt Ecsedi István mellett. Érezte ruhájának parfümjét is. Ez illat, azután e szavak meg a blazírt, de jól táplált arc, mintha a szerkesztő lett volna. Biztosan az, utána akart rohanni, de félelem fogta el; ülve maradt.

Nézte, hogy dühöng magában az ő gyermekkori ismerőse. Aztán, hogy milyen mérgesen szakítja le a szögről az Opera színlapját. Írni kezd, nyugodt lesz.

Ő is önfeledt nyugodtsággal veszi sorra az alakokat. Először a nagy szobában néz szét, azután a kisebbekbe is betekint, de ülőhelyéből csak egy-egy nekigörbült hátat pillanthat meg.

A másik szobában, fejét szűk vállaiba húzva, igen kicsiny fülekkel s fáradt tarkóval, egy rozsdás arc szólal meg időnkint:

- Küllő, az esti árfolyamot...

- Tárca nem jön... a regényt...

- Gladstone, Gladstone![8]...

Alig érti e töredékes mondatokat. Csak azt sejti, hogy e kicsiny, vézna ember maga az éjjeli szerkesztő, akinek kegyetlenségéről egy kávéházban - véletlenül - hajmeresztő dolgokat hallott. És most, amidőn a munkatársak odaviszik hozzá kézirataikat, neki is úgy tetszik, mintha eredendő malíciát[9] látna megcsillanni apró, fekete szemeiben. Sőt, jól hallja azt is, mint prédikál egy öles magasságú munkatársnak, aki némán hallgatja:

- Ez nem vers, nem poézis, bankett-tudósítás más, mint nóta a kalákáról.

A nagy, szőke férfi halvány, úri, majdnem arisztokratikus arcát pír borítja el, s Ecsedi István már látja az indulatos jelenetet, mely - nem következik be. Talán az a pirosság is csak szemének csalódása, fantáziájának színe volt. Máskor is, de különösen most többet és mást lát e jelenségekben, mint valami közönséges halandó.

Némán ülve székén, egy kis regényhőst csinál a nagy szőke úrból.

Földbirtokos vagy gazdatiszt lehetett egy nagyon nagy uradalomban. Tanyák végtelen szabadsága, alázatos, nagy szolgaszemélyzet, fejüket szügyükbe vágó, kecses ménlovak... az övé volt mindez. Ó, hogy megszokta, megszerette. Majd megőrült, amikor le kellett róluk mondania! Elveszett, odalett - örökre.

Fel a fővárosba, hivatalt keresni. Írnokságot sem kapott - hírlapíró lett. Reporter. Szabadsághoz, urasághoz szokott lelkét szoktatja szolgasághoz, parancsoláshoz, megaláztatáshoz. Ha egyszer ki is lökték, újból el kell oda mennie, ahová küldik. Bankettek, hordárgyűlések, külvárosi bálok, hadastyánegyesület s ez az iszonyatos levegő, ez a dög Budapest... Ó!...

- Singer úr! - szólott ki a nagy, szőke úrhoz a segédszerkesztő.

Ecsedi István elmosolyodott. De ez a nem földbirtokosra valló név nem zavarta meg további megfigyeléseiben. És elfeledte, hogy tulajdonképpen minek van itt, s hogy ma nincs többé e helyen keresnivalója. Várt és figyelt.

Új alak lépett be a nagy szobába. Kezében egy kis könyv, azzal gesztikulált beszédéhez:

- Ki az az Andornaki Pál? Nem ismeri senki?

A munkatársak nem ismerték.

Az új alak felmutatta a könyvet. Aztán beszélni kezdett; amíg beszélt, arca azon a kis helyen, ahol be nem volt nőve sűrű, fekete szőrrel, kigyúlt:

- Hát ez az úr, akárki legyen, mától fogva egy név a magyar literatúrában. Verseket adott ki a maga költségén, vidéken, iszonyatos papiroson. De milyen versek! Musset[10] heve, Heine[11] szatírája. A címe: Szerelmek. Az első vers...

Halk, egy kissé monoton hangon olvasta fel az első verset. Aztán a másodikat. És a harmadikat.

Csendesen hallgatták. Letették tollaikat, egyik-másik fel is kelt helyéről.

A költészet bűbája s a dicsőség verőfénye ragyogta át az iroda száraz levegőjét. Ez a két gyönyörűség, amely után való vágyakozás ott sínylett leláncolva a szegény fiúk szívének mélyén.

Könyveket írni, verses és közönséges regényt, színdarabot, költeményeket, ó, milyen boldogság! Alig volt közöttük egy, aki nem érezte magában a talentumot, melyet az idő hiánya, a gyötrő, prózai munka, a kenyérért való harc nem engedett kitörni. Voltak közöttük olyanok, akiknek már volt részük az alkotás s a dicsőség bűbájában, de ahogy ide jutottak, a hírlapírói olló mintha a költői eret is elvágta volna bennük. Nem, maga az ér megmaradt. Regény- és színműtervekkel, ballada- és költői elbeszélésvázakkal volt tele agyuk ama része, melyet a tonkingi háború, Bismarck új beszéde, a spárgatenyésztés új módszere s mindaz, ami a nagy újsághoz hozzátartozik, már be nem töltött volt. Egyik-másik dolgozott is, de a nagy munkák a nagy töredéken túl nem jutottak soha. S egyre hangzottak a panaszok a tehetséget elnyomó zsurnalizmus ellen, s egyre gondolkodtak egy más pályáról. Holnap, holnapután - hetek, hónapok múlva, soha többé.

Az irodalmi rovat vezetője tovább olvasta fel a szenvedélyes kis verseket. És Ecsedi István arra gondolt, hogy miért nem ő írta azokat. Ha ő írta volna! Ha lehetne munka nélkül nagyot teremteni! Pedig úgy érezte, hogy az ő idegei is érzésektől vibrálnak; zsongítja, izza a szerelem; agya meg forr az eszméktől. Ó, de leírni, kinyomatni, kikorrigálni! Andornaki Pál, aki egy kötet verset adott ki, az akaraterő héroszának tetszett előtte. Megirigyelte, sőt egyszerre csak azon vette észre magát, hogy beléhelyezkedett a sorsába, elfoglalta helyét; az övé volt a dicsőség, mely észrevétlenül kél fel fölötte. Ez a tavaszi hajnal aranyakat hozó!

Annyira elmerült önző álmaiba, hogy szinte álmából keltették fel a becsörtető reporterek. A versek elhangzottak, s megszólaltak az újonnan jöttek.

A báli tudósító, aki majdnem ájultan dőlt le egy karosszékre, kigombolta mellényét, frakkját, s lihegve szólt:

- Nem lehet kiállani! Mindenki táncolni akar velem... megszöktem a hölgyek elől...

Sovány, nemtelen állán vörhenyes kecskeszakálla taktussal kísérte szavait:

- A Kaali komtesszel az első tourt[12]... Egy bécsi baronessz... virágot adott... A cotillon[13]... majd szétszaggattak.

Töredékes összefüggésű szavaiból végül azt tűnt ki, hogy újra egy grófkisasszonyba szerelmes.

A munkatársak nevettek. Ecsedi Istvánnak is fúrta az oldalát. Alig tudta tartóztatni. De a hangulat ismét borulni kezdett. A másik reporter adta elő keserveit. A belügyi államtitkár két napja haldoklik, s ott kell őrizni éjjel-nappal. Az utolsó leheletét neki kell felfognia, hogy hozhassa azonnal a lapnak. A háznép már dühös, hogy egész napon ott somfordál, s éjjel se hagy senkit sem aludni. Úgy tetszik neki, mintha már egyszer ki is dobták volna. A házmester... lehet-e egy házmesterrel lovagiasan elbánni?...

- Ott vártuk mindnyájan, nem akart a reggeli lap számára meghalni... Holnap az esti lapnak, bizonyosan!

A reporter tréfás izgatottsággal humorizált a halál felett, és fel s alá járkált a teremben.

Egyszerre megállt István előtt.

- Mi tetszik? - szólt, és tetőtől talpig végignézett rajta.

- A szerkesztő urat várom!

- Nem jő ma többé vissza! - szólt ki az éjjeli szerkesztő.

- Miért tetszik keresni? - kérdé halk hangon a reporter, s nagy, fekete bajusza alatt mosolyra húzván vastag ajkát, hozzátette titkolódzó suttogással:

- Talán kézirat?

- Nem, hírlapíró akarok lenni! - szólt határozottan, csengő hangon.

A hírlapírók letették tollaikat. A kritikus közelebb lépett. A reporter hátul keresztbe fonta hosszú karjait.

“Hírlapíró akarok lenni!” - csengett még egyre füleikbe a szép s erős tenorhang. Hajnali fél egy felé járt az idő, a munka nagy része be volt fejezve, a metteur[14] az éjjeli szerkesztőnek a túlszedést jelenté, idegen szerkesztőségek tagjai jöttek, s ásítva hívták kávéházba a kollégákat.

Valamelyik szobából veszekedés hallatszott. Két, maga kezére dolgozó, soros tudósító veszekedett a külföldi rovat vezetőjével, aki az ő tanácsukkal s az ő ideáljuk szerint meginterjúvolt egy itt időző szerb minisztert.

- Úgy volt, hogy az interjú közös lesz, s ön mégsem adta ide, csak a Földnek... A gondolatot tessék nekünk megfizetni... A gondolatért követelünk... nyolc forint negyven krajcárt...

Válaszként dörgő nevetés vegyült a zajba. Az éjjeli szerkesztő idegesen kiáltott ki:

- Mi, mi az?

- Ez az úr - szólt még komolysággal a reporter - hírlapíró akar lenni... Csönd lett. Ecsedi Istvánt körülvették a munkatársak, s némán, mosolyogva nézték pillanatokig.

Ő maga most már minden zavar nélkül, de belső izgatottságtól mégis pirulva, a fáradtság és éhség lázában nedvesen csillogó szemekkel visszamosolygott rájuk:

- Önök kinevetnek engem! - szólt panaszosan, mégis vidáman.

- Nem, mi méltányoljuk önt - felelte a reporter, s leült elébe, hosszú lábait keresztbe vetve, úgy nézett fel rá.

Nem tudott, mindannyian nem tudtak nézésével betelni. Majdnem egy fejjel magaslott ki közülük Ecsedi István. Szép, szőke feje, alacsony homloka - melynek finom fehérségén áttetszettek az apró, kék erek -, sötét pillájú, acélszürke, nagy szemei, vékony, piros ajkai fölött a most ütődő, szöszke kis bajusz, erős nyaka, széles vállai, a kopott ruhában is elegáns, deli termete, virágzó szép, üde fiatalsága, vidékies beszéde mintha frissességet hozott volna be pállott légkörükbe; valami üde léghuzamot, emléket rég elhagyott vidékükről. És fekete nyakravalója kabátja fölött zseniálisan csokorba volt kötve, mint ama regényhősöké, drámai hősszerelmeseké, mely agyuk fogyatékos villóját[15] egyre emésztette.

A reporter felemelte nagy, szeplős kezét, jóságos arcának bohókás kifejezését hatalmas szemöldökeinek egy összevonásával zordra változtatta, és szólt:

- Tud ön spanyolul?

- Nem.

- Ismeri az agrárkérdést?

- Nem.

- Idézzen ön - eredetiben hat sort a Divina Commediából.16 Nem tud?

- Nem.

A vizsgálat nagyon lassan folyt: a környezet visszafojtotta lélegzetét, nehogy egy előtörő kacagással ártsanak a komolyságnak. S amikor újból látogató jött, s csodálkozva nézett végig a sajátságos jeleneten, intettek neki:

- Csendesen!

S odafogták maguk közé a régi munkatársat, aki azért hagyta el őket, azért ment más redakcióba, hogy ne kelljen éjszaka is dolgoznia; mégis megjelent itt közöttük éjfélkor rendesen.

A reporter folytatta tovább a kérdéseket:

- Mit gondol, hű volt Clovis Hughes-né férjéhez? Igen, vagy nem?

- Nem tudom.

- Mit tart Castelárról?

- Semmit! - szólt Ecsedi István, szomorúan tekintve szét maga körül. Kémlelve egyszersmind, vajon nem tréfa-e ez az egész itten.

Nem volt tréfa. Mint valami vésztörvényszéki elnök, oly rémes komolysággal emelkedett fel helyéről a reporter s halkan, de nyomatékkal szólott:

- Ön vidéki?

- Igen.

- A neve?

- Kis-bilkei Ecsedi István.

- Foglalkozása?

- Semmi.

- S ön, kis-bilkei Ecsedi István, aki nem tud spanyolul, s nincsen Castelárról semminemű véleménye; ön, aki nem tud semmit, foglalkozása nincsen - hírlapíró akar lenni!

- Éppen azért! - ismétlé még egyszer.

A kritikus nevetett, a nagy és arisztokratikus Singer mosolygott, majdnem mindnyájan mosolyogtak. Csak a reporter őrizte meg komolyságát:

- Ön profanálja[17] a művészetet, melynek papjává akar lenni; jól van, egy utolsó kísérletet teszünk önnel mégis. Itt van toll és tinta, írjon egy vezércikket eme téma fölött: az oroszok ma a Beszkideken át betörtek.

- Nem értek a politikához.

- Az semmi. Éppen minden hírlapírónak arról kell írnia, amihez kedvünk nincsen. Én például mindig ott vagyok a pályaházban, amikor őfelsége megjő. Pedig szinte félek, őfelsége haragszik reám...

- A király haragszik reá! - erősíté egy hang.

- Ön mosolyog, Ecsedi István! - susogta a reporter.

- Hagyjanak nekem békét! - szólalt meg az hirtelen szomorúsággal. És forró homlokára tapasztván hosszú fehér kezeit, reszketeg hangon folytatá:

- Hagyjanak békén! Önök gúnyt űznek belőlem, utasítsanak inkább el, mutassanak ajtót. Mondják, hogy menjek a Dunának. Megyek! - És kalapja után nyúlt. Mély szemeiben egy könnycsepp rezzent meg, s ez a könnycsepp őt is, de mintha a többieket is gyengén megremegtette volna.

- No, no, tekintetes úr, nem kell haragudni - mondá a reporter, s megfogta karját. Hangja egészen megváltozott, annyira megváltozott, hogy szükségesnek tartotta megokolni, hogy miért.

- Náthás vagyok - ördög vigye...

Úgy tetszett, mintha mindannyian náthások lettek volna. S a vén bűnösök, akik profanáltak mindent, azok a szívek, melyek mint az eltelt háziállatok gyomrai az étel iránt, érzéketlenek voltak minden szenzációval szemben, mintha meg lettek volna hatva. S a helyzet nyomban megváltozott. A kritikus a költőt kutatta benne, a közgazdász a gazdasági tudósítónak szánta, az újdonász rövid hírek íróját látta benne. De a reporter még valami jobbat eszelt ki.

- Van hely, hely van! - kiáltott fel diadalmasan.

S kezén fogván, majdnem kicipelte maga után.

A lépcsőn mindenfélét kérdezett tőle. Ő azonban igennel és nemmel válaszolt csak. Egész valója benyomásokkal volt teli, azt se tudta, hol van, mit csinál, hová viszik.

A szűk lépcsőn lebotorkált a kis udvarra. Hirtelen világosság kápráztatta meg. Hátul a nyomda nagy üveg barakkja mintha égett volna, gáztengerben úszott. A gázmotor gyengén zúgott, az újságok gépei robajjal működtek, alant a pincéből a galvanoplasztikai műhely ablakai kékes fényben ragyogtak. Mint egy óriási színház, melytől oly messze van, hogy a színjátszóknak csak alakjait látja, de beszédüket nem hallhatja többé, úgy látta ide-oda mozogni az üvegoldalon át a szedőket, a munkásokat, a morogva működő gépeket. Bearanyozott járgányaikkal, öles lendítőkerekeikkel sötéten emelkedtek ki azok a tarka környezetből. Mozgó árnyékuk a hátsó falon - a komplikált munka, amit végeztek, üvegen át úgy látszik, körüllejtve - Ecsedi Istvánnak úgy tetszett, hogy nem gépek ezek, hanem mesebeli szörnyek. S felhevült fantáziájában egy mitológiai kép villant fel, a kréta-szigeti szörny, a Minotaurusz, mely leányokkal táplálkozik.