© Ijjas Flóra, 2025

Szerkesztette: Cserháti Éva

Felelős szerkesztő: Zombori Andrea, Rohánszky-Nagy Réka

Korrektor: Takácsné Fedor Krisztina

Tördelés: Sólyom Melinda

Borítófotó: RedFoxArts

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet, illetve annak részeit a kiadó előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus vagy más úton – közölni.

ISBN 978 615 6326 48 5

Megjelent 2025-ben a Gingko Kiadó gondozásában

2100 Gödöllő, Kelemen László u. 28/a

Tel.: +36 30 408 1183

Felelős kiadó: Zombori Andrea és Rohánszky-Nagy Réka

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

A kiadó könyveit megrendelheti

a www.gingkokiado.hu weboldalon

Ákosnak, Évának és a barátaimnak,
amiért hittek bennem.

Tóbinak, a legkiválóbb kritikusomnak
és Bendének, a derűm forrásának.

És persze neked, kedves olvasó,
aki esetleg még mindig azt hiszed,
hogy a te hibád.

A regény cselekménye kitalált történeten alapul,
szereplői kitalált alakok,
mindennemű egyezésük a valósággal
csupán a véletlen műve.

„A sós víz – az izzadság,
a könnyek vagy a tenger
– gyógyír mindenre.”

Karen Blixen

PROLÓGUS

A bálna teste hamar eltűnik a szem elől, a merülés gyűrűi azonban még sokáig a víz felszínén örvénylenek.

Valahogy úgy, mint amikor nem ölelhetjük többé magunkhoz a szeretett személyt.

A nyoma megmarad, barátságos árnyéka elkísér mindenhová, ott duruzsol az öröm a testben, valahol mélyen, egészen mélyen, odabent.

ŐSZ

A lakás kicsi volt, zsúfolt és régi könyvek szagát árasztotta. Maga volt a titkokkal teli, megtestesült vénség.

Mirjam átmosta a konyhai mosogatótálcát, a degeszre tömött szemetes tartalmát pedig kihelyezte a bejárati ajtó elé. Vizet forralt, teafilterre öntötte, majd két bögrével a kezében kilépett a teraszra.

– Itt se lett nagyobb rend mostanában.

– Aha, meg neked is jó napot! – üdvözölte Mamó.

– Nem hallottad, amikor bejöttem?

– De, hallottam. Mizu?

– Mizu? – ismételte Mirjam és elnevette magát.

– Tetszik ez a szó. Ahogy beszéltek.

– Ahogy mi beszélünk?

– Fiatalság, bohóság.

Mamó egy bontatlan cigisdobozt húzott elő szoknyája egyik zsebéből. Rengeteg szoknyája volt, és mindegyiken rengeteg sok zseb.

– Na, szóval. Gondolkodtam.

– Helyes – gyújtott meg egy cigarettát Mamó, miután sikerült megszabadítani a dobozt a celofántól.

– Helyes?

– „Gondolkodom, tehát vagyok.” – Az öregasszony nagyot szívott a cigiből, bozontos szemöldökét mosolyra kerekítette.

– Mamó! – forgatta szemét Mirjam. – Ne cikizzél!

– „Ne cigizzél”?

– Mamó!

– Jól van na, ne haragudj.

– Folytathatom végre?

– Kérlek!

– Szóval – Mirjam az öreg arcot fürkészte, hogy csakugyan figyel-e –, miért lesz valakiből konzervatív, másból meg liberális?

Mamó felkacagott, elfordította a fejét, és gömbölyű füstfelhőt eresztett ki a száján.

– Mamó! Vegyél már komolyan!

– Mirjam, reggel hét óra van. Mit csinálsz itt egyáltalán ilyen korán? És miért foglalkozol ilyen kérdésekkel a te korodban?

– Huszonhárom éves vagyok! Mégis, mivel foglalkozzam?

– Fiúkkal, ruhákkal, mit tudom én. Várj! Már huszonhárom? Úristen! – kapta a szája elé a kezét Mamó, épphogy ki nem verve ajkai közül a cigarettát.

– Igazán szórakoztató vagy máma.

– Csak egy kis időt akartam nyerni. A kérdésed ugyanis kiváló.

– Ugye?

– Szóval – Mamó a Mirjam kezében tartott bögre után nyúlt, majd elhelyezkedett az egyik kerti székben. – Jungot ismered?

– Persze, az álomszaki – ült le mellé Mirjam a kisebb, kényelmetlenebb hokedlire.

– Igen, ő. Fúj, van ebben cukor egyáltalán? – prüszkölt Mamó, miután belekortyolt a teába.

– Nincs. Méghozzá a te cukrod miatt nincs benne, Mamókám. Nagyon jól tudod, hogy nem szabad.

– Akkor mégis ki szívat itt kit?

– Válaszolni azért fogsz a kérdésemre?

Mamó ivott még egy kicsit a teából, majd komótosan belekezdett.

– Jung úgy gondolta, hogy van, akinek sok inger kell, és van, akinek kevés. Ezenkívül még abban is különbözünk egymástól, hogy az érzékszerveinkkel gyűjtjük be az infót vagy intuitív módon.

– Intuitív módon?

– Ezt az érti igazán, aki így csinálja. Mindenki másnak nehéz volna elmagyarázni.

– Kösz, hogy legyépéseztél.

– Gyépés? – csodálkozott Mamó.

– Gyenge értelmi képességű, gyogyós, lütyő, nyomi. Akinek „nehéz volna elmagyarázni” – grimaszolt Mirjam.

– Ilyen szavakkal gúnyolják egymást a gyerekek? Szarul hangzik. A Lütyő felügyelőt egyébként csípem, mókás alak az a Louis de Funès – szívott bele Mamó a maradék parányi cigicsonkba.

– Hogy jön Lütyő felügyelő a konzervatív versus liberális kérdésemhez?

– Versus… milyen komoly szavak…

– Mamó!

– Jól van, jól van! Szóval. Egyrészt, természetesen nem vagy lütyő. Másrészt, Jung szerint még abban is különböznek az emberek, hogy…

– De Mamó, most komolyan, mi köze van Jungnak a liberálisokhoz?

– Türelem! Abban is különböznek egymástól az emberek, hogy a feldolgozás és döntéshozás a racionalitás, vagy inkább az érzelmek mentén történik-e. Ezenkívül van még egy kevésbé ismert funkció is a Jung teóriájára épülő személyiségtesztekben.

– Funkció, meg teória! Még mindig nem értem, hova akarsz kilyukadni.

Pedig Mirjam olvasott már Jungról, értette az intro- és extrovertáltság közti különbséget is, épp csak lerágott csontnak tartotta az egészet.

– Ismered a negyedik dimenziót Jung rendszerében?

Mirjam enyhe szorítást érzett a torkában, figyelme kiélesedett. Fogalma sem volt róla, hogy Mamó miről beszél.

– Észlelés és ítélkezés – folytatta.

– De Mamó! Hogy jön ez ide?

– Türelem. Tehát észlelés és ítélkezés. Az észlelő ember megengedő, semlegességre törekszik, ezért aztán sajnálatos módon előfordul az is, hogy szemet huny gonosz dolgok felett. Őt hívhatjuk liberálisnak.

Komótosan kortyolt egyet a teából, majd folytatta.

– Az ítélkező ember értékek mentén gondolkodik, és éles határt húz jó és rossz közé. Őt mondhatjuk konzervatívnak. Számonkéri ugyan a rombolást, de mivel túl merev, ezért gyakran az ártalmatlan jelenségektől is elzárkózik. Mint amilyen például a férfiak romantikus vonzalma egymás iránt, vagy a nők tudományos előmenetele.

– Hm…

– Ugye? – dőlt hátra Mamó elégedett arccal.

Egy darabig még üldögéltek egymás mellett, aztán Mirjam hirtelen felpattant a hokedliről.

– Mennem kell tanulni!

Az előszobába érve felvette a táskáját és a cipőjét, hátravetett egy „sziát” Mamónak, és kilépett az ajtón. Nem volt szokásuk a hosszas búcsúzkodás.

Az utcára érve arra gondolt, amire mindig, amikor elhagyta a lakást.

Arra, hogy Mamó nemsokára odalép a nappali falára akasztott fényképhez, és a barna hajú, barna bőrű nőt kezdi bámulni. A nő kerek arca és filigrán termete megszólalásig hasonlít Mirjaméra. Aztán Mamó arca elborul, szeme mélyére fájdalom költözik, és előhúz egy újabb szál cigarettát.

✶✶✶

Másnap Mirjam komor ábrázattal ült a szobájában, és magában azon gúnyolódott, hogy milyen remekül sült el ez a születésnapja is. Gyomrára súlyos kő nehezedett.

A fejében mintha sikítozott volna valaki. Hogy elhallgattassa, magára rántott egy színes rövidnadrágot és egy fehér pólót, majd felnyalábolta mászózsákját. Az utcára érve beugrott csotrogány kis autójába, és negyedórával később már egy emelkedőn futott felfelé.

Ez az egész kapkodás meg a teli has terhes volt a testének, végtagjai nem igazán akartak engedelmeskedni. Az elméjét kínzó gondolatok ellen azonban csak azt a módszert ismerte, ha gyorsít a tempón.

A legjobb persze az lett volna, ha nincs is min enyhíteni, vagyis nem eszi meg Célia szülinapi tortájának harmadik és főleg negyedik szeletét. Hányat falt be végül pontosan? És az összesen hány kalória? És mennyi koplalás vár még rá, ha most gyorsan letornázik valamennyit a bűnös zabálásból? Egyébként meg, jutott eszébe, minek erőlteti a nevelőanyja annyira ezt a családi összetartozás dolgot, persze azt is kizárólag ünnepekkor.

Megrázta a fejét, és próbálta tartani a sebességet, ami egyre nehezebben ment, mert a telítettségérzet kisugárzott mindenhová. Mirjamnak esze ágában nem volt megállni. Egy óra futás után csuromvizesen ért az autóhoz, és bár alig élt, lekapta a pólóját, és mászózsákkal a hátán a sziklák felé vette az irányt.

A fal aljában fekvő fatörzsön rövidnadrágos fiú üldögélt.

– Jól vagy? – meresztette rá a szemét.

– Hagyjál! – morgott Mirjam. – Másszunk!

A rövidnadrágos szó nélkül húzni kezdte a beülőjét, Mirjam pedig elszégyellte magát az undokságért. Arra gondolt, hogy bárcsak ő is úgy élhetne, mint a fiú, dühöngés, bűntudat, sértődés nélkül. Klassz lehet, ha az embert nem rángatják ide-oda az érzései.

Mirjam is hamar felvette a beülőt, és beszállt egy könnyebb, bemelegítő útba. Aztán cseréltek, a fiú mászott, és Mirjam biztosította. A fal alja árnyékban volt, Mirjam fázni kezdett, de aztán a rövidnadrágos földet ért, így nekiindulhatott egy immár nehezebb útnak.

Érezte, hogy kapkod, nem tud úgy figyelni, mint általában. Feszítették a gyomrában kavicsokká formálódott tortadarabok, a szája kiszáradt, merevnek érezte mindenét. Egyik lába le is csúszott a falról, amit nyomban követett az egész teste.

Az esés a meglepetés erejével hatott, mert a mászóút ezen részén korábban mindig könnyedén áthaladt. A kötél régi volt, nagyot nyúlt, miközben megfogta, és bár Mirjam pontosan tudta, mekkora mázlija van, hogy nem csapódott a földbe, mégis dühös üvöltést hallatott.

– Ez meg mi volt? – bámult rá a fiú.

Mirjam megvonta a vállát, barátja leeresztette, cseréltek, majd hamarosan ismét ő következett.

Mászni kell, azért vagy itt, szedd össze magad, mondogatta magában, mert elgyötört teste határozottan ellenállt.

Bekötötte a beülőjét, és megragadta egy még nehezebb út kezdő fogását. Izmai megfeszültek, teljes figyelmét a sziklára irányította.

Már a legnehezebb szakaszon, a kunszton is túljutott, amikor furcsa érzése támadt. Az érzést apró neszek követték, mintha valaki közeledett volna a sziklához. Mindez elég volt ahhoz, hogy figyelme lankadjon, és elvétse a fogást. Lecsúszott a keze, és ismét zuhanni kezdett.

– Vááááá! – szakadt ki belőle. – Ezt nem hiszem el! Eressz le! – kiabálta.

Ez az egész elcseszett nap, az elcseszett szülinappal, gondolta, meg az elcseszett nevelőanyja elcseszett tortájával, és most még ez is. Leginkább persze saját magát érezte a legeslegelcseszettebbnek. Haragudott a világra, legfőképpen pedig magára.

– Nyugi, ez egy nehéz út! – csitította a rövidnadrágos, mikor Mirjam földet ért.

De ő csak ciccentett, aztán ösztönösen a háta mögé pillantott.

Tényleg volt ott valaki. A padon ült és őt nézte. Világos hosszú ujjút, bő gatyát és fekete baseballsapkát viselt. Nincs melege? – tűnődött Mirjam. Az alak állta a pillantását. Mutatós arcvonásaihoz arrogáns tekintet, csinosan domborodó mellkas és széles vállak tartoztak. Mirjam érdeklődés és pökhendiség egyvelegét látta benne, és valamiféle búskomorságot.

Honnan ez a nagy magabiztosság? Ki ez? És hogy jön ahhoz, hogy így megbámuljon?

Mirjam zavarba jött, amit a gyengeség jelének tartott. Megijedt, mert ő semmiképp nem mutatkozhatott gyengének. Abból eddig mindig csak a baj volt.

Megdörzsölte a halántékát, és azt tette, amit ilyen helyzetekben szokott: levegőnek nézte a fiút. Miután mindent összepakolt és elindult a kocsik irányába, úgy ment el a srác mellett, mintha az ott sem lett volna. Hiába babrálta viszont a hátizsák pántját, és nógatta magában a mögötte ballagó rövidnadrágost, nem tudta nem magán érezni az idegen tekintetét. Szinte perzselte a bőrét.

✶✶✶

Dani nyakában aranylánc lógott, a vékony farmerkabát alól előbukkanó alkarján tigristetoválás látszott. Ahogyan az öltözékét, úgy a zenéje műfaját sem lehetett besorolni egyetlen stílusba sem. Haja fiatal kora ellenére pár éve őszülni kezdett, mostanra pedig egészen kivilágosodott, ezüstbe fordult. Kék szeme élesen világított fekete baseballsapkája alól, ahogy határozott léptekkel, mégis céltalanul haladt előre az erdőben.

Az elágazáshoz érve egy pillanatra megtorpant, kezét nadrágja zsebébe dugta, aztán folytatta a menetelést. Aranylánca előre-hátra lengett a lépések ritmusában, vastag ajkának rándulásai a fejében futó belső monológot követték.

Az ösvény emelkedni kezdett, ő egyre gyorsabban vette a levegőt, majd megállt, hogy kifújja magát. Fiatalsága és saját halhatatlanságába vetett hite általában hamar átlendítette a másnapokon, de az átbulizott éjszakák, az alkohol és dizájnerdrogok hatása azért nem múlt el nyomtalanul.

Ahogy a lába újra megindult az emelkedőn, benyúlt a kabátzsebébe, hogy elővegye a telefonját. A fenébe, mordult fel, az iPhone otthon maradt.

Hirtelen, a távolból éles kiáltás hallatszott. Erőteljes volt, de nem rémült vagy segélykérő.

Dani öntudatlanul indult el a hang irányába egy keskeny, alig észrevehető ösvényen, amely kis tisztásba torkollott, piknikasztallal, tűzrakóhellyel, árnyat adó lombok védelmében. Mögötte meredeken áthajló sziklafal magasodott. Az egész olyan volt, mint egy menedék, gondosan elzárva a külvilág zavaró tekintete elől.

Fémes csattanások zaja hallatszott, és Dani egy színes foltra lett figyelmes: egy női testhez tartozó rózsaszín-türkizkék rövidnadrág haladt felfelé a szemközti sziklafalon. A fiatal lány vállán szürke top vékony pántja haladt át, hátát bálnatetoválás fedte, sötét, vaskos copfja lomha kígyóként lengedezett a cethal felett. Medencéjét lila pántok rögzítették a felette húzódó kötélhez, feltehetőleg azzal a céllal, hogy viselője esés esetén ne törje össze magát. A lány kábé tíz méter magasan ücsörgött, egy darabig a kezét rázogatta, majd nagy levegőt vett, a szikla felé nyúlt, és közelebb húzódott. A cipője orrát nekiszorította a falnak, megfeszítette a lábát, és kitolta magát. Még feljebb nyúlt, ujjai rátapadtak a sziklára, egyik lába azonban lecsúszott, és ő zuhanni kezdett.

Dani visszatartotta a lélegzetét, és csak akkor fújta ki, amikor a lányt szerencsésen megfogta a kötél. A tisztás békés csendjét bosszús hang szelte át.

– Eressz le!

Dani csak ekkor vette észre a szikla lábánál álló másik alakot, aki szakadt rövidnadrágban és műanyag papucsban állva, nyugodtan nézett fel a lányra. Az ő csípőjén is pántok keresztezték egymást, és hátradőlve tartott ellent a levegőben előre-hátra lengedező súlynak.

A földre érve a lány dühösen esett neki a csomónak, amely a különös, lila ruhadarabot rögzítette a kötélhez.

– Nyugi! Ez egy nehéz út! – szólalt meg a műanyag papucsos fiú.

– Te engem ne „nyugizzál”!

– Túl szigorú vagy magadhoz.

– Pfff – rángatta tovább a csomót a lány.

Dani a lombok takarásából hallgatózott, de azért nem lett volna ellenére, ha azok ketten felismerik őt, a híres énekest. Különösképp a lány. Tiszteletet akart ébreszteni benne. És akkor a lány valóban Dani felé fordította a fejét, és alaposan végigmérte.

Aztán szandálra váltotta a mászócipőt, letolta csípőjéről a lila pántos beülőt, trikót húzott, és pakolni kezdett. A kötelet nagy zsákba szedte, több fémgyűrűt, egy fehér poros zsákot és egy fura tárgyat helyezett rá, végül az egészet összecipzárazta, és a hátára vette. Nyomában a papucsos fiúval, éppen Dani irányába indult.

Mikor mellé ért, úgy haladt tovább, mintha Dani ott sem volna. Nemhogy nem ismerte fel, de mintha a létezését sem lett volna hajlandó tudomásul venni. A papucsos legalább ráemelte tekintetét, de aztán ő is eltűnt az ösvény végénél.

Dani tágra nyílt szemmel maradt magára a réten. Régóta nem érzett már hasonlót.

Mióta híres lett, gyakran kapott megvetést, irigységet, gyűlöletet, de valamit azért mindig kiváltott az emberekből. Utoljára akkor fordult elő vele, hogy teljes közömbösséget mutassanak irányába, amikor még ő is csak egy szabolcsi gyerek volt. Összeráncolta a homlokát, feltolta magát a padról, és elindult hazafelé.

– Jó reggelt! Hogy vagy, kisfiam? – kérdezte az anyja másnap délben.

– Megvagyok – válaszolta Dani rekedten a telefonba.

– Most keltél?

– Aha.

– Miért aludtál ilyen sokáig?

– Jenőről álmodtam.

– Megint?

– Megint.

Mély csend ülte meg a vonalat. Egy percbe is beletelt, mire Dani újra megszólalt, addig az anyja türelmesen várt.

– Nem értem.

– Ó, kisfiam!

Sokkal távolabbról hallotta az anyja elvékonyodó hangját, mint általában. Egy darabig mást nem is mondott, és Dani utálta, amiért mindig tudja, mikor kell csendben maradni, amiért mindig mindenkire képes szeretettel tekinteni, amiért egyszerűen túl magasra teszi a lécet.

Egy vidéki faluban nőtt fel, és ott maradt azután is, hogy elvált Dani apjától. Harminc évet húzott le a helyi élelmiszerbolt pénztárosaként, és úgy tűnt, hogy ez a munka elég volt számára a kiegyensúlyozott, nyugodt élethez. Daninak legalábbis ez volt a benyomása.

Az anyja nagyon szeretett kertészkedni és rengeteget olvasott. És persze minden vasárnap ott ült a templomban, hőségben, fagyban, ha zuhogott, ha fújt.

Danit is vitte magával, amíg el nem jött a nap, amikor megértette, hogy ez nem a fia útja. Daninak most eszébe jutott, milyen arcot vágott az anyja, amikor bejelentette neki, hogy nem hisz Istenben. Tele volt bánattal, Dani rá sem bírt nézni. Legközelebb akkor volt ilyen, amikor öt évvel ezelőtt Dani elindult Pestre egy költöztetőautó utasterében.

A fia azóta pár naponta felhívta, röviden beszámolt karrierje alakulásáról, megvitatták az éppen aktuális Netflix-sorozatokat – az anyjának hibátlan ízlése volt e téren. Ő elmesélte a csajozós történeteit, amelyek miatt szinte mindig részesült egy kis dorgálásban, és amiért cserébe végig kellett hallgatnia Lődörke, a macska legújabb gaztetteit.

A fekete cirmost közvetlenül a válás után fogadta örökbe az anyja, egészen addig nem különösebben érdekelték az állatok. A macska szépen lassan szerettette meg magát, fokozatosan szokott be a házba, s végül átvette az irányítást minden felett. Az anyja rendszeresen főzött neki, és szemrebbenés nélkül adományozta oda Lődörkének fia kedvenc pokrócát. Elég volt egy nyávogás, és az éjszaka kellős közepén képes volt felkelni, hogy ki- vagy éppen beengedje a macskát. Dani türelmetlenül és némi irigységgel hallgatta a róla szóló történeteket, de közben hálás is volt a nemlétezőistennek, hogy az anyja nincsen teljesen egyedül. Így talán nem akkora bűn, hogy elhagyta őt Pestért.

– Mennem kell! – szólt a telefonba.

– De hát alig váltottunk pár szót! Azért hívtalak, hogy megkérdezzem, nem jössz haza pár napra? Sütnék neked rántott csirkét, meg ennénk somlóit, nem is kell beszélned, ha nem akarsz, csak pihennél egyet itthon. Na? Mit szólsz hozzá?

– Nem tudom, anya. Annyi dolgom van. Az új videóklip, a koncert, a szponzorok. Figyelj, majd hívlak, jó? Majd hívlak… – halkult el Dani, mire a vonal másik végére is csend ereszkedett.

– Rendben, kisfiam, persze – Dani megint látta maga előtt az anyja fájdalmas arcát. – Legyen akkor így. Szeretlek.

– Én is téged, anya – azzal letette a telefont.

Első dolga volt, hogy megnyitotta az internetet, és böngészni kezdte. Új ruhák után kutatott. Csupa szörnyűség után végül csak rátalált egy darabra, amelynek mind a dizájnja, mind pedig a formája lenyűgözően hatott rá. Férfikabát volt, hátán óriási női arccal. A szép ruhák gyakran segítették elterelni Dani gondolatait. Abban reménykedett, hátha a visszatérő álom ellen is bevethetőek.

Jenő, mit akarsz folyton? Mit akarsz nekem mondani? Dani minden alkalommal felébredt még azelőtt, hogy választ kaphatott volna erre a kérdésre. Az egész kezdett állati nyomasztóvá válni.

Délután, egy váltás póló és rövidnadrág társaságában bevágódott a fekete Mazdába, és pár perccel később már le is parkolt a közeli edzőterem bejárata előtt.

Most is napszemüveget viselt, ügyelve rá, hogy a tőle pár méterre várakozó lányok – akik szemmel láthatóan felismerték – ne vegyék észre, mennyire zaklatott. Menő dolog férfiként sírni a közönség előtt, de csak akkor, ha ő irányítja az érzelmeit és nem azok őt, kiszolgáltatva magát ezzel a rosszindulatú embereknek. A rajongóiban bízott is meg nem is, látott ő már gyors zuhanásokat a könnyűzene történetében.

Eddig szerencsére, amihez nyúlt, arannyá változott a kezében, az emberek vagy imádták, vagy irigyek voltak rá. Nem akadt senki, aki kétségbe vonta volna, mennyire tehetséges előadóművész. De hogy valójában milyen ember? Az senkit nem érdekelt.

Most, hogy álmaiban újra felbukkant Jenő, kezdett összezavarodni. Mi az, ami valóban fontos az életben? Talán semmi. Egyre nagyobb szükségét érezte, hogy kézben tartsa a dolgokat. Azon is sokat töprengett az utóbbi időben, vajon mit jelent a siker? Változtat-e bármin is? Innen lehet jó nagyot esni, egyenesen bele a sötétbe, gondolta, és rendszerint arra jutott, hogy mivel ugyanonnan jövünk és ugyanoda megyünk vissza, ezért bármekkora kutyává nőjük is ki magunkat, a legnagyobbak is kimúlnak végül, méghozzá végérvényesen.

Dani azonban egyelőre nem ismert más utat a siker hajszolásán kívül. Nem tudta, mi van azon túl, vagy azon kívül. És ami a legfontosabb, megígérte az anyjának. Megígérte neki, hogy őbelőle lesz valaki. Hogy őt nem fogja felzabálni a vidék, hogy belőle nem lesz Jenő…

Estébe hajlott már, mire végzett az edzőteremben. A sarki gyrososnál megvacsorázott, Fantával leöblítette az ételt, s rádobott még egy vaníliafagyit is.

Otthon megrendelte a női arcot ábrázoló kabátot, hátha jó lesz álomfogónak.

Aztán lezuhanyozott, és bevágódott az ágyba. De nem tudott elaludni, úgyhogy ismét kezébe vette a telefonját.

Ha a zenéd nem lenne, én már nem élnék, olvasta a Facebook-üzenetei között. A feladó nagyon fiatalnak tűnt a profilképe alapján.

Dani Facebook-oldalán és YouTube-csatornáján rohamos tempóban nőtt a követők száma, zenei videói közül volt, amelyik meghaladta az egymilliós nézettséget. Kezdte megszokni az ezzel járó különös érzést, de ez a sor most veszettül felzaklatta.

Ha nincs az ő zenéje, akkor ez a fiú már nem él?

Rosszul választottál, üzente neki magában. Jenőt sem sikerült megmentenem.

Dani átgondolta az aznap esti lehetőségeket, és úgy döntött, hogy az álmatlan forgolódást házibulira cseréli. Kocsiba ült, és egy külső kerület paneltelepe felé vette az irányt. Mire leparkolt, a gyomra is felengedett valamelyest. Az ehhez hasonló, lepukkant környékeken mindig otthonosabban érezte magát.

A lakásban jófajta hiphopzene szólt. Dani lejattolt a partit adó barátjával, aztán még két másik arccal is a legutóbbi Slam Poetry Bajnokságról. Szerette ezeket a rapper srácokat, akik az utca nyelvén, hétköznapi emberekről szavaltak, és bírta az ilyen jellegű, szűk körű összejöveteleket is. Először feleseztek a konyhában, a házigazda a földszinten lakó, bizarr öreglányról sztorizott, aztán előkerültek a lányok és még néhány ismeretlen tag. Páran megkörnyékezték ugyan Danit, de senki nem kért autogramot, és senki nem akarta megölelni. A dübörgő basszus, a sűrű füst és a beszélgetések ázott színvonala egy idő után eltelítették, vibrált a feje, izzadt, és kavargott a gyomra.

Két óra elteltével feladta az egyébként jól bejáratott partiarcát, kitámolygott a folyosóra. Mögüle hangos zene, vihogó csajok, ajtócsapódás hallatszott. Cirkusz az egész kibaszott világ, harsogott benne, miközben érezte, hogy alkoholos verejték párolog a testéből. Erősen szorította a lépcsőkorlátot, kezét lassan csúsztatta lefelé, és a lábát is mozgásra kényszerítette. Egészen hosszúnak tűnt az idő, mire a földszintet elérve végül megadta magát, és lerogyott az utolsó előtti lépcsőfokra. Akkor aztán nekidőlt a falnak, és azon nyomban el is aludt.

– Fiatalember, maga rettenetesen büdös.

– He? – hunyorgott Dani a fölé tornyosuló, sötét árnyra.

– Jól van? – hallotta a recsegő hangot, melynek tónusa kifejezetten tetszetős volt számára.

– Panem et circenses – szaladt ki Dani száján.

A sötét árny egy öregasszonyt rejtett, akinek meg ez a mondat lehetett kedvére való, mert eggyel gyengédebben folytatta.

– Jöjjön! Adok fájdalomcsillapítót meg vizet, és lefekszik egy kicsit a kanapéra.

Az elheveredés lehetősége annyira csábító volt, a gondolkodás pedig annyira kellemetlen, hogy a fiú a falnak támaszkodva bebotorkált a lakásba.

Dohos szag és mindenütt szanaszét heverő könyvek látványa fogadta, de a mindent uraló áporodott rendetlenség különösmód mégis nyugalmat sugárzott. Dani elterült a kanapén.

– Ezt vegye be – tett elé az öregasszony a dohányzóasztalra egy fehér tablettát, mellé pedig egy undorító szagú teát és egy kis ropit.

Dani felült, és engedelmesen elfogyasztott mindent.

– Van pénze taxira?

– Mire nincs? – dünnyögte Dani.

– Tessék? – ütközött meg az öregasszony.

– Van pénzem, igen.

– Akkor hívok magának egyet, az majd hazaviszi. Van hova mennie?

– Van, persze.

– Na de most aztán már álljon meg a menet! Nem olyan persze az, fiatalember! Sokan vannak, akiknek nincs hova menniük. És erre a problémára bizonyosan nincs elég pénze még magának se.

Az öregasszony hőbörgő hangja ellenére inkább borúsnak tűnt, mint dühösnek. Dani máskor hanyatt-homlok menekült volna egy hasonló helyzetből, most azonban nem ez történt. Persze az is igaz, hogy ritkán fogadták be öreg nyanyák a lakásukba, mármint leginkább soha, és ő is ritkán volt ennyire részeg. Nem állhatta az idős embereket, kerülte őket, amikor csak lehetett. Ez az öregasszony meg, mikor kiment a konyhába telefonálni, Dani már szinte várta, hogy visszajöjjön. Lehet, hogy ő az a bizarr öreglány, akiről a barátja sztorizott a házibuliban? Ahogy próbálta felidézi, hogy mit is mondott a srác pontosan, elnyomta az álom.

– Itt a taxi – ébresztette egy mély, recsegő hang.

Dani kikukkantott nehéz szemhéja alól, majd megkönnyebbülve állapította meg, hogy még mindig az öregasszony lakásában van. Akkor tehát nem álom volt. Milyen különös, álmélkodott magában, mígnem az öreg meg nem csípte a vállát.

– Hahó! Indulás!

Dani feltápászkodott, majd az ajtó felé támolygott.

– Köszönöm! – fordult vissza a lépcsőházba érve, de az öregasszony addigra már becsukta mögötte az ajtót.

Mintha soha ott sem lett volna.

✶✶✶

TARTALOM

Prológus

Ősz

Tél

Nyár

Tavasz

Nyár

Ősz

A szerzőről

Felhasznált betűtípusok

Mohave – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License