.

Copyright © Christine Haga, 2025

Minden jog fenntartva!

Kiadta a Publio Kiadó Kft.,

9178 Hédervár, Kont István utca 2.

publio.hu

ISBN: 978-615-103-084-4

Szöveg © Christine Haga, 2025

Prológus

Sosem hittem volna, hogy az én unalmas, átlagos és eléggé jelentéktelen napjaim egy hirtelen döntés miatt megváltoznak. Csupán egy aprócska lépés volt, mégis felfordult körülöttem a világ. Olyan dolgokat fedezhettem fel, melyekre álmomban sem gondoltam volna.

S mindennek a középpontjában ott állt , ő’ . Új világot, érzéseket és családot találtam általa, az életem köszönhetem neki.

A nevem Cassandra Robinson. Szüleim halála után a bátyámmal, omas-szal kénytelenek voltunk elköltözni a családi házból, hisz az egykori vidám, élettel teli emlékeink, oly fájóak lettek, hogy egyikünk se volt képes tovább tűrni. Minél messzebbre akartunk kerülni, így az egész államot elhagytuk és Nyugat-Virginiában kötöttünk ki, azon belül Petersburg-ben.

Tom-mal mindig is jó volt köztünk a testvéri viszony, csecsemő korom óta felnézek rá. Nála tökéletesebb és szerethetőbb testvér kétlem, hogy létezik a Földön. Olykor ikreknek hisznek minket az emberek, pedig nincs sok közös vonásunk. Szemünk színén és arcunk formáján kívül mindenben különbözőek vagyunk. Míg ő közvetlen és könnyen barátkozó típus, addig én megmaradok a szürke kisegér szerepében.

Érdeklődési köreink sem épp hasonlóak, hisz míg én a művészetnek szánom az életem, addig ő a főzésnek.

Időm nagy részét rajzolással, festéssel, olvasással és énekléssel töltöm.

Mindig is vonzott a könyvekben megbúvó fantázia világ. Elképzeltem magam a főhősök szerepében, s valahogy sosem éreztem magam igazán teljesnek ebben az átlagos, hétköznapi életben. Különcnek tűntem ezek által, de aztán minden megváltozott. . új életet kezdhettem.

Első Fejezet

Egy mezőn sétáltam. Csizmám alatt ropogott a fű, az erős szél szinte tépte hosszú, fekete hajamat. Szemeim könnybe lábadtak, nem tudtam hol vagyok. Folytattam utamat, miközben karjaimmal átöleltem magam, ezzel is próbálva melegíteni a testemet. Fekete páncél volt rajtam, nem tudtam miért, de nem is törődtem vele. Hirtelen erős füst szag csapta meg az orromat. Ahogy egyre közelebb sétáltam az ismeretlen felé, annál kínzóbb volt levegőt vennem. Egy váratlan pillanatban bele rúgtam valamibe. Megálltam és lenéztem. Nem valamibe rúgtam bele, hanem valakibe. Lábaim előtt egy ú hevert.

Szemei üvegesen bámultak vissza rám, mellkasán négy hosszú, fekete karmolás nyom húzódott végig. Hátrébb léptem és kapkodni kezdtem a levegőt, majd elkaptam szemeimet a holttestről. Ahogy körbe néztem rettegés kerített hatalmába. Ameddig a szememmel láttam, mindenhol halottakat fedeztem fel. Ismét lepillantottam. Ijedten vettem észre, hogy a bátyám fekszik előttem holtan. .

Zihálva ültem fel az ágyamban, miközben egy éles sikoly hagyta el a torkomat. Szemeimből könnyek indultak útnak és folytak végig az arcomon. Soha nem álmodtam még ehhez hasonlót. Úgy éreztem, mintha még mindig a mezőn lettem volna. Szívem hevesen vert, légzésem szapora volt. Felhúztam a lábaimat és karjaimmal átöleltem a térdem. Így ültem pár pillanatig, mikor berontott az ajtón a bátyám. Rémült arccal keresett a szobában, majd mikor megtalált az ágyon megkönnyebbült, mégis aggódó arccal jött oda, majd leült mellém. Kitárta a karjait, mire szinte automatikusan a karjaiba dőltem és szipogva hozzábújtam.

– Rosszat álmodtál Cass? – kérdezte, miközben a hátamat simogatta.

– Igen – suttogtam, mire egy pillanatra abba hagyta hátam simogatását, de szinte azonnal folytatta, miközben egy puszit nyomott a fejemre.

– Megint anyáékkal álmodtál? – a mondat közben elcsuklott a hangja. A szüleink két hónapja meghaltak egy autó balesetben, mindketten összetörtünk, de Thomas próbálja erősnek mutatni magát. Az eset óta, gyakran álmodom velük és ilyenkor általában reggelig nem alszok vissza csak fekszek az ágyban és hullajtom a könnyeimet.

– Kivételesen nem – válaszoltam Thomas kérdésére, mire kicsit megkönnyebbült.

– Akkor mégis mit álmodtál? – kérdezte, de egy kis időbe telt, mire válaszolni tudtam.

– Egy mezőn voltam. Páncélban. . a levegőben erős füst szagot lehetett érezni. És. . és mikor körül néztem, holttestek hevertek mindenütt – suttogtam félve, mire éreztem, hogy teste megfeszül, de folytattam. – Mikor lenéztem a lábaim elé téged láttalak. Holtan.

Ott feküdtél és szét voltál karmolva. Rettenetes volt. – mondandóm végére kitört belőlem a zokogás, mire Thomas szorosabban magához ölelt és puszikat nyomott a fejemre.

– Semmi baj Cass. Nyugodj meg. Ez csak egy álom. Nem fogok meghalni. Nem hagylak magadra. – mondta, mire éreztem, hogy kezdek megnyugodni. Thomas az egyetlen élő családtagom. Ha ő se lenne, már nem élnék. Biztos emiatt volt ez a szörnyű álmom.

Thomas továbbra is a karjaiban tartott, egészen addig, míg a zokogásom abba maradt. Elhúzódtam tőle és megtöröltem a szemem a zsebkendővel, amit oda adott nekem. Ott ült és gyelte amíg rendbe szedtem magam.

Mikor késznek nyilvánított, megeresztett egy halvány mosolyt, amit viszonoztam. Ránéztem az éjjeliszekrényemen lévő órára, ami negyed ötöt mutatott. Még nagyon korán volt.

– Van kedved lmezni? Én most már úgyse tudok vissza aludni.

– Persze Hugi, keress valamit, én addig megyek és csinálok popcornt – felelte, miközben a távirányítót az ölembe dobta, majd lesietett a konyhába. Ezen kuncognom kellett. Tipikus Thomas.

Mindenhova siet.

Bekapcsoltam a tv-t és rámentem az internetre. Nagy nehezen bepötyögtem annak a lmnek a címét, ami úgy éreztem jelenleg fel tud vidítani. Ez pedig a Karib Tenger kalózai. Az egyik nagy

kedvencem. Közben visszatért Thomas és befeküdt mellém az ágyba. Mikor meglátta mit választottam, elröhögte magát. Már körülbelül huszadjára akarom megnézni. Vigyorogva megdobtam pár szem popcornnal, mire túljátszott durcás arccal nézett rám.

Elnevettem magam, mire ő is elmosolyodott. Elhelyezkedtünk, az ölembe rakta a pattogatott kukoricát, majd elindította a lmet.

Végig néztük a lmet, majd Thomas mondta, hogy készülődjek az iskolába, addig ő csinál valami reggelit. Tom-mal elköltöztünk a szülői házból, mert egyszerűen képtelenek voltunk az emlékeket elviselni. A ház minden pontja anyuékra emlékeztetett. Így hát elköltöztünk Nyugat-Virginiába, azon belül pedig Petersburg-be.

Már itt lakunk egy hete, de még nem láttam a szomszédjainkat, bár ennek lehet az is az oka, hogy ki se mozdultam a házból. Petersburg nem egy nagy város, de azért nem is egy picike. Van középiskola is, ami tőlünk csak két-három utcányira van. A szüleink egy nagyobb örökséget hagytak ránk, amit nem tudom honnan szedtek össze, de ebből a pénzből tudtunk ide költözni, és mindent beszerezni, amire szükségünk lehet.

Nagy nehezen kimásztam a pihe-puha ágyikómból, majd a szekrényemhez vonszoltam magam, hogy valami értelmesnek mondható ruhát keressek magamnak. Egy fekete egybe ruhára esett a választásom, ami alá egyszerű fehérnemű szettet szedtem elő és egy test színű nejlonharisnyát. Bementem a szobámból nyíló fürdőszobámba, levetkőztem, hajamat kócos kontyba fogtam, majd megnyitottam a zuhanycsapot és beálltam a forró vízsugár alá.

Kiáztattam a testem és felvettem a ruhát, amit összekészítettem.

Feltettem egy egyszerű, a kék szememhez illő sminket, majd kifésültem derékig érő fekete hajamat. Fújtam magamra a kedvenc parfümömből, majd végig néztem a mai szettemen és késznek nyilvánítottam magam. Visszamentem a szobámba, ahol felvettem a Vans cipőmet, felkaptam a táskám és már rohantam is le a konyhába, ahol nom illatok szálltak a levegőben. A táskámat ledobtam a pult mellé, majd felpattantam az egyik bárszékre és onnan gyeltem a bátyámat, ahogy épp konyhatündért játszik. Ha jól láttam a kedvencemet alkotja, sajtos-sonkás omlettet. Tom hátra nézett és elkerekedett szemekkel nézett végig rajtam.

– Hugi, te komolyan ebben akarsz menni? A pasik fel fognak falni a szemeikkel és akkor kénytelen leszek kinyomni nekik. – mondta, mire én csak egy szemforgatással válaszoltam, hisz tudtam, hogy nincs igaza. Nincs modell testem, a fenekem és a melleim nagyobbak az átlagnál, némely helyen van egy kis feleslegem is, bár ez a sok nasinak köszönhető. Alacsony vagyok, mondhatni törpének érzem magam a majdnem két méter magas bátyám mellett, hisz így két fejjel magasabb nálam. Szóval valószínűleg észre se fognak venni a pasik, de én ennek csak örülök. Nem szeretnék senkivel se közelebbi kapcsolatot létesíteni a köszönésen kívül.

– Ne aggódj bátyus, engem észre se fognak venni, az előző suliban is láthatatlan voltam. –motyogtam, mire félre húzott szájjal visszafordult az omlettemhez.

– Nagyon negatív vagy magaddal kapcsolatban Cass. Ha más szemével látnád magad meglepődnél – mondta, mire sóhajtottam.

Már megint a szentbeszéd.

– Tom, ha olyan szép lennék, szerintem lenne barátom és nem lennék szűz, mikor lassan tizennyolc leszek, nem gondolod?

– Attól, hogy más lány korábban elveszti, még nem kell magad szarul érezni. Barátod meg azért nem volt még, mert rajtam és anyuékon kívül eddig nem engedtél magadhoz közel senkit.

Őszintén Cass, még legjobb barinőd se volt, vagy mi a szar. –

mondta, mire kicsit elgondolkodtam. Igaza lenne? Hisz tényleg nem voltak még barátaim se, nemhogy párom. Lehet ez tényleg annak köszönhető, hogy eddig egy szürke kisegér szerepét játszottam.

Talán, ha nyitottabb lennék, lennének barátaim.

– Rendben Tom, igazad van. Ezúttal nem baszom el, nyitott leszek és szerzek magamnak barátokat, nincs kedvem macskás vénasszonyként meghalni, akinek sose voltak barátai. – motyogtam neki, mire elröhögte magát, majd letette elém a pultra az omlettemet meg egy bögre kakaót.

– Hát Cass, ha nem változtatsz tényleg macskákkal fogsz élni nyanya korodban – mondta, mire megdobtam egy falat omlettel.

Röhögve söpörte le magáról a reggelimet, majd inkább szó nélkül neki állt elpakolni maga után a konyhában. Én gyorsan magamba pakoltam ezt a nomságot, megittam a kakaót, majd felfutottam a

szobámba a telefonomért és a fejhallgatómért. Lent adtam Tom-nak egy búcsú puszit az arcára, felkaptam a táskámat és elindultam a pokolba, vagyis az iskolába. Fejemre raktam a fejhallgatómat, rácsatlakoztattam a telefonra, elindítottam a Jen Ledger lejátszási listámat, majd a zsebembe raktam a telefont és rágyújtottam. Másfél éve dohányzok, Tom látott meg először, mikor még titokban tartottam, de anyáéknak sose mondta el. Mindig ő lát el cigivel, amiért hálás vagyok neki, főleg azért, mert csak ez nyugtat le, ha ideges vagyok. Mire a sulihoz értem, pont elszívtam, de a kapu előtt megálltam, hogy megint rágyújtsak, mert a nap végéig úgyse fogok tudni cigizni. Már sokan lézengtek a kapu előtt, legtöbbjük kisebb csoportokban beszélték meg, hogy kinek milyen izgalmas volt a nyara, de voltak hozzám hasonlóak is, akik csak egymaguk voltak és cigiztek, olvastak, vagy épp telefonáltak. Figyelmemet egy kilenc fős banda ragadta meg. Az egyik srácot állták körbe és közben halkan beszélgettek, de úgy tűnt fontos beszélgetés volt, mert a lány, aki magyarázott neki, idegesen hadonászott a kezeivel. Négy lány és öt ú volt. A kinézetükben nem volt semmi furcsaság, ami szemet szúrhatott volna, de valahogy mégis úgy éreztem, hogy valami nem stimmel velük. Nem tudtam pontosan mi az, de éreztem, hogy vonzz magához ez az ismeretlen, mégis furcsán különös kisugárzás.

Sose éreztem még ilyet és kicsit meg is ijedtem ettől. Fel se tűnt, hogy túlságosan is feltűnően bámulom őket. Ekkor azonban a csaj megbökte a srác vállát és felém mutatott, miközben valamit súgott a fülébe. Felnézett, majd összehúzott szemöldökkel vette tudomásul, hogy kukkolom őket. Eddig még nem mondtam, de a srác valószínűleg minden nő álma. Ruházatának minden darabja fekete volt. A bőrkabátja, a farmere és a cipője is. Haja éjsötét színben pompázott, felül hosszabb, oldalt rövidebb és néhány tincs a szemébe lógott, ami csak még vonzóbbá tette. Testét rengeteg izom fedte, s lazán állt ott, mégis látni lehetett rajta, hogy minden ujjára találna nőt magának. Az arca szépen faragott volt, szemeit nem láttam ilyen távolságban, de zöldre tippelnék. Tekintete kíváncsian fonódott össze az enyémmel. A lélegzetem is elállt szemei mélysége és áthatósága miatt, de nem szakítottam meg a szemkontaktust, helyettem viszont ő ezt megtette, de csak azért, hogy a cipőmtől a

fejem búbjáig lassan végig mérjen, némelyik helyen kicsit többet elidőzve, majd íriszei ismét találkoztak az enyémekkel, de most nem forrtak össze, és huncutságot láttam bennük az elismerés mellett.

Még pár pillanatig nézett engem, majd tekintetét visszafordította a társaságához és folytatta a beszélgetést, mintha mi sem történt volna. Elnyomtam a cigimet, majd egy utolsó pillantás után én is úgy tettem, mintha semmi nem lett volna és besétáltam az iskolába, ahol első utam az igazgatóihoz vezetett. Átvettem a könyveimet, a szekrénykulcsomat és az órarendemet és már száguldottam is megkeresni a csodás szekrényt, ami nem ment könnyen, tekintve azt, hogy a legtöbb szekrényen nem volt szám. Márcsak öt percem volt becsengetésig és még mindig nem találtam, a legtöbb diák már a termében ült. A könyvek egy tonnát nyomtak és már kezdett kifárasztani a fel-alá szaladgálás és a lépcsőzés. Épp ismét felfelé száguldottam, amikor valaki teljes erőből nekem jött, ennek eredményeképp konkrétan lerepültem a lépcsőnek majdnem a tetejéről. Egy pillanatig repültem, majd leérkeztem és a maradék lépcsőfokon legurultam. Fájdalmas nyögés hagyta el a számat, mikor földet értem és nem is mertem megmozdulni, mert féltem, hogyha megmozdulok, akkor csak még jobban fog fájni mindenem.

Hangos lábdobogást hallottam, majd valaki beszélt hozzám, de nem hallottam tisztán, amit mond. Ekkor az illető megfordított, amiért legszívesebben megöltem volna, mert így csak még jobban fájtak a csontjaim. Felsikítottam, majd kinyitottam a szemeimet, hogy megnézzem, ki volt ekkora barom, de a lélegzetem elakadt, mikor az udvaron látott srácot láttam fölém hajolni. Ő is meglepődött, de az aggodalom elnyomta a meglepettségét.

– Süket vagy te lány? Válaszolj már! Fáj valamid? Hol ütötted meg magad? – kérdezte aggódva, miközben a testemet vizsgálta sérülések után kutatva. Felnevettem a kérdésén, mire értetlenül nézett a szemeimbe.

– Komolyan megkérdezted, hogy fáj-e valamim, mikor most repültem le a lépcső tetejéről?! Képzeld mindenem fáj, a jobb kezem valószínűleg eltört, ahogy szerintem a bal lábam is és ennek tetejébe még a fejem, a nyakam és a gerincem is fáj! Van még

kérdés? – kérdeztem mérgesen, mire elkomorult a tekintete és úgy nézett továbbra is a szemeimbe.

– Te totál nem vagy normális – megjegyzésére vállat vontam, de egyből megbántam, mert fájdalom nyílalt a gerincembe, aminek hála eleresztettem egy kisebb sikolyt. – Gyere elviszlek az orvosiba

– mondta, mire elég furcsán néztem rá.

– Szerinted képes vagyok a jelenlegi állapotomban elmenni az orvosiig? Arra is képtelen vagyok, hogy megmozduljak, nemhogy még sétáljak is – mondtam, mire bosszúsan nézett rám, majd a térdeim alá és a hátamhoz nyúlva a karjaiba kapott és elindult velem, valószínűleg az orvosiba.

– Nagyon felvágták a nyelved, kölyök – jegyezte meg, mire felment bennem a pumpa, és nem törődve a sajgó csuklómmal, mellkason vágtam. Felszisszentem, de ő csak elnevette magát.

– Nem vagyok kölyök, te seggfej, két hét múlva leszek tizennyolc.

Ha még egyszer kölyöknek mersz hívni, csak mert alacsony vagyok, akkor levágom a tökeidet – fenyegettem meg, mire még jobban nevetni kezdett. Felsóhajtottam, majd nem foglalkozva semmivel a mellkasára ejtettem a fejem, nem törődve a nevetésével. Éreztem, hogy az izmai megfeszülnek, de hamar elengedte magát. Gyorsan oda értünk az orvosiba, a nő eléggé megijedt mikor meglátta milyen állapotban vagyok.

– Tegye le az ágyra azonnal és hagyja el a szobát! – adta ki a parancsot, mire a srác szinte ledobott az ágyra, amit egy szúrós pillantással jutalmaztam, de ő csak rám kacsintott, majd kiment a szobából. A nő megvizsgálta minden porcikámat és szerencsére nem tört el semmim, csak kisebb-nagyobb zúzódásokat szereztem.

Mikor végzett az ajtóhoz lépett, majd szólt a srácnak, hogy vigyen vissza a termembe. Szuper, egész nap fájó végtagokkal fogok haldokolni. A kulcsommal a kezében jött oda. A kezembe nyomta, majd ismét az ölébe kapott és elindultunk.

– A könyveidet beraktam a szekrényedbe, mindjárt megmutatom merre van, utána elviszlek a termedbe, velem lesz órád össze vonva, szóval tudlak majd gyelni, nem-e leszel rosszul, mert a doki szerint agyrázkódásod is lehet.

– Rendben, és köszönöm, hogy megkerested a szekrényemet, én valószínűleg még most se találtam volna meg – mondtam sóhajtva, majd a szemeibe néztem, mire elmosolyodott.

– Szóval ezért futottál fel a lépcsőn. Nem tudtam elképzelni hova siettél annyira, hogy nem vettél észre és nekem csapódtál –

megjegyzésére ismét felment bennem a pumpa.

– Szóval én vagyok a hibás? Mi a helyzet veled? Annyira alacsony vagyok, hogy meg se láttál? – kérdésemre elröhögte magát.

– Nem, egyszerűen csak nem

gyeltem, elgondolkodtam.

Sajnálom, hogy lerepültél – mondta, mire elmosolyodtam.

– Hál’ istennek nem tört el semmim, szóval nincs mit megbocsátanom – válaszoltam, mire elvigyorodott. – Egyébként én Cassandra Robinson vagyok, de hívj csak Cass–nek. Téged hogy hívnak? – kérdeztem kíváncsian.

– Nathaniel Cross, de csak Nathan – válaszolt, mire elmosolyodtam. Nagyon szép neve van. Megmutatta melyik szekrény az enyém, majd folytattuk utunkat.

Időközben megérkeztünk a termünkhöz. Nathan kopogás nélkül benyitott, majd köszönt a tanárnőnek és egy üres padhoz vitt.

– Magával meg mi történt kisasszony? – kérdezte aggódva.

Mindenki minket bámult, ahogy Nathan a székre ültet.

– Jó napot tanárnő! Cassandra Robinson vagyok, az új tanuló.

Hatalmas szerencsémnek hála egymásnak futottunk a lépcsőn ezzel a heggyel. – mondtam Nathan-re mutatva, aki már mérgesen nézett rám. – Ennek eredményeképp lerepültem a lépcsőről, mert Nathan egy szikla. – mondtam, mire a tanárnőn kívül mindenki felnevetett, még Mr. Szikla is. – Voltunk az orvosiban is. Hál’ istennek nem tört el semmim, szóval elküldtek ide. – fejeztem be a sztorit.

– Rendben van. Legközelebb jobban vigyázzon magára kisasszony.

Én Juliette Clark vagyok, mindkét osztály osztályfőnöke. Szeretnél bemutatkozni? – kérdezte, mire bólintottam egyet.

– Mint már említettem a nevem Cassandra Robinson, de hívhattok Cass-nek. Tizennyolc éves leszek két hét múlva, a bátyámmal, Tom-mal költöztünk ide két hete. Szeretek olvasni, rajzolni, énekelni, gitározni, futni, túrázni, focizni, röpizni, kosarazni, bár ahhoz kicsit alacsony vagyok, úszni, főzni, sorozatozni, lmezni, lovagolni és

nem utolsó sorban enni. Imádok enni. . Azt hiszem ennyi. Valakinek van esetleg kérdése? – kérdeztem, mire egy szőke hajú, kék szemű

csaj feltette a kezét – Igen?

– A szüleidet nem említetted. Esetleg összevesztetek? – kérdezte, mire a mosolyom lehervadt és az eddigi jókedvem köddé vált.

– Bárcsak ez történt volna. De sajnos két hónapja meghaltak –

mondtam elcsukló hangon, majd az ablak felé fordultam és kizártam a többieket.

Document Outline

- .

- Prológus

- Első Fejezet

- Második Fejezet

- Harmadik Fejezet

- Negyedik Fejezet

- Ötödik Fejezet

- Hatodik Fejezet

- Hetedik Fejezet

- Nyolcadik Fejezet

- Kilencedik Fejezet

- Tizedik Fejezet

- Tizenegyedik Fejezet

- Tizenkettedik Fejezet

- Tizenharmadik Fejezet

- Tizennegyedik Fejezet

- Tizenötödik Fejezet

- Tizenhatodik Fejezet

- Tizenhetedik Fejezet

- Tizennyolcadik Fejezet

- Tizenkilencedik Fejezet

- Huszadik Fejezet

- Huszonegyedik Fejezet

- Huszonkettedik Fejezet

- Huszonharmadik Fejezet

- Huszonnegyedik Fejezet

- Huszonötödik Fejezet

- Huszonhatodik Fejezet

- Huszonhetedik Fejezet

- Huszonnyolcadik Fejezet

- Epilógus