A MATCH MADE IN HELL

© Charlotte Ingham, 2025

First published: Simon & Schuster Books for Young Readers, 2025

Illustration copyright © by palinlineart, 2025

Hungarian Translation © Herman Alexandra, 2025

All rights reserved

Fordította

Herman Alexandra

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft.

imprint kiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja. 2026

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.menokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Herman Alexandra

Felelős szerkesztő: Vidák Réka

Olvasószerkesztő: Herman Virág

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

Nyomdai előkészítés: RJ

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

ISBN 978-963-584-806-5

Kelsey-nek és Charisnek

ELSŐ FEJEZET

Van egy ötperces időablak az élet és a halál közt, amit valahogy képtelen vagyok felidézni.

Emlékszem a partra. Emlékszem, hogy annyi alkoholt döntöttem magamba, hogy egy része visszajött az orromon. A többiek nevettek rajtam. Noah-t dühítette a viselkedésem, úgyhogy elrohantam, és Sashával kéz a kézben felmásztam a meredek, kanyargós ösvényen a sziklafal tetejére. Vihorásztunk, trágár szavakat kiabáltunk, és teljesen, tökéletesen legyőzhetetlennek éreztük magunkat. Szabadok voltunk. Emlékszem, hogy kihajoltam, és lenéztem a mélybe.

És arra, ahogy Sasha a nevemet kiáltotta.

A zuhanást viszont nem tudom felidézni. Talán emlékszem egy múló pillanatra a legelején, amikor úgy éreztem, hogy repülök, és a szél élesen sípolt a fülemben, miközben a fejem körül kavargott.

Ha az ember egy ilyen furcsa bizonytalanságban találja magát, és mindent eláraszt körülötte a szürke köd, nem éppen számíthat sikeres landolásra.

Bár a szívem még mindig lassú, egyenletes ritmusban ver, igazodva a mellkasom emelkedéséhez és süllyedéséhez, valami mégsem ugyanaz. Ez csupán megszokás, tisztán mechanikus mozgás; a vér már nem száguld az ereimben, és levegő sem tölti meg a tüdőmet. Csak úgy, próbaképpen visszatartom a levegőt. Az első néhány percben még élvezem is, de azután valahogy hiányozni kezd a légzés, így magamba szívok egy adag semmit, hátha ennyi elég, hogy felélesszem a többi részemet.

De nem elég. Sőt, egyre erőtlenebbé válok.

Ez biztosan nem jó jel.

Megragadom a ruhám elrongyolódott szegélyét, gombóccá gyűröm az anyagot az öklömben, és megpróbálom letépni magamról. Naptej-, vodka- és megbánásszagot érzek. Azért mentünk a partra, hogy még egyszer, utoljára ünnepeljünk, mielőtt Rosszul Döntő Willow végleg átadja a helyét Felelősségteljes Willow-nak. Hiszen már kitöltöttem az állásjelentkezést, amely örökre megváltoztatja az életemet.

De most már, egyetlen leomló szikladarabnak köszönhetően, sosem fogom tudni beadni.

Ez nem igazságos! Biztosan létezik valamiféle kiút. Hiszen nem fáj semmim – ez biztosan számít valamit. Talán nem szereztem életveszélyes sérüléseket, és az orvosok máris kezelésbe vettek. Már csak vissza kell költöznöm a testembe, és előbújok, akár egy pillangó a bábjából, teljesen újjászületve, készen arra, hogy végre beküldjem azt a jelentkezést.

Valami zúgni kezd fölöttem.

A szívem – az én teljesen haszontalan szívem – zakatol a mellkasomban.

– Hahó!

Senki sem válaszol. A zúgás folytatódik.

– Hahó! – Megkockáztatok egy óvatos lépést előre. A lábam nedves kövekhez ütődik. – Van ott valaki?

Akárki legyen is az, remélem, hogy kedves. Mondjuk egy orvos ideális lenne.

Hallom, ahogy sziszegve meggyullad egy gyufa, és a távolban felragyog a fény, megvilágítva egy sötét, sziklás alagút kupolás falait. Megindulok a jelzőfény felé, akár egy hajó a világítótoronyhoz – mármint egy olyan hajó, ami kissé össze van zavarodva, és fél, hogy mit talál a parton.

Az alak, aki meggyújtotta a gyufát, elég közel araszol hozzám ahhoz, hogy láthassam az arcát.

Halkan felnyögök.

Ó, bassza meg! Ó, bassza meg! Hátratántorodok, hogy megszökhessek előle, mert muszáj eltűnnöm onnan, de megcsúszom; az algák miatt szinte kirepül alólam a lábam. A farokcsontom a kőhöz csapódik, és… a francba! Ez fájt. És éreztem.

Szóval az egész „nem érzek fájdalmat”-dolog összesen öt percig tartott. Hát nem csodás? Nem nagyszerű? Most már zéró előnye van annak, hogy itt vagyok, és egy démonnal nézek szembe.

Nem tudom, mi másnak nevezhetném. Első pillantásra talán még elmenne embernek, de ha jobban megnézem, észreveszem, hogy a vonásai szinte rókaszerűek; fényes, narancssárga szeme és a kelleténél valamivel hosszabb orra van. Az orrlyukaiból kis füstfelhők törnek elő, amitől vadul pislákol a gyertya a kezében. Egy kígyóbőr ágyékkötő takarja középen, de azon kívül semmi sem fedi cserzett, vörös bőrét, melynek színe egy ősi borítékot lezáró pecsétviaszra emlékeztet, így kopasz fejének tetejétől a négy-négy lábujjának végéig mindent tökéletesen jól látok.

Már csak két szarv hiányzik, hogy teljes legyen a klisé.

Magas hangú, keserű kacaj hagyja el a számat, mert ha nem sikoltok fel, akkor azt kiáltanám: Ez nem lehetséges!

Ez nem egy kórházi váró. Nem hajol fölém orvos az életemért küzdve. Meghaltam. Meghaltam, és itt vagyok a…

– Nem értem – mondom suttogva.

Pedig értem.

Mert, hacsak nem keveredtek össze teljesen a dolgok a világban, ilyen lények nem a jobb helyeken léteznek.

Nem. Nem! Remegő kézzel eltakarom a számat. A démon nem mond semmit, mintha arra várna, hogy felfogjam azt, ami egyértelmű, de nem esik nehezemre megtölteni a csendet – azaz neki nem esik nehezére. Anya. Túlságosan is könnyű elképzelni, mit mondana most.

Mégis mire számítottál, Willow?

Mit hittél, hová kerülsz majd?

Nem ez a lényeg. Volt egy tervem. Mindent helyre akartam hozni, hogy olyan emberré váljak, aki nem a Pokolba kerül az összes lehetséges hely közül. Már csak egy kis időre lett volna szükségem.

Időre, amit vissza kell kapnom.

A démon megmozdul, mire hirtelen felnézek. A tekintete felragyog, amikor a szemembe néz, perzselő tűzként, mely lyukat éget bennem, egyenesen a lelkem mélyéig, de nem kapom el a tekintetem. Ha látja rajtam, hogy félek, nem szerezhetem meg azt, amit akarok.

De ha meggyőzöm arról, hogy tévedés történt, akkor talán.

Lehet, hogy nem volt a legokosabb ötlet hazudni egy démonnak, de elnézést, ha kifogytam az elmés meglátásokból rögtön azután, hogy meghaltam. Ráadásul rendelkezésemre áll egy hasznos eszköz; anya mindig azt mondta, hogy jobban kellene hasonlítanom rá, és most eljött az én időm. Előveszem anyám legütősebb vásárlói panaszhangját, és közlöm a démonnal:

– Azt hiszem, adminisztrációs hiba történt. Nem kellene halottnak lennem.

Nincs válasz.

– Figyelsz te rám egyáltalán? – Ezt már biztosan hallottam anyától. – Nem kellene itt lennem.

Semmi.

Még megpróbálkozom egyetlen, végső mondattal, és a hatás kedvéért csettintek is hozzá.

– Ha nem tudsz segíteni, hívj ide egy menedzsert! Valakit, aki tudja, mit csinál.

Ennél a pontnál az alulfizetett bolti alkalmazott általában eltűnik hátul, miközben az arcom ég a szégyentől, de nem utánozhatom túl jól az anyámat, mert a démon nem tesz eleget a kérésemnek, és az arcom megint átforrósodik.

Elnyomok magamban egy újabb pánikhullámot. Lüktetni kezd a bokám. Úgy érzem, szétnyílt a fejem hátsó része. Minél több időt töltök itt, annál biztosabbnak tűnik minden. Talán a legelején még lett volna esélyem megszökni, de túlságosan lefoglalt, hogy felidézzem az utolsó pillanataimat, így elmulasztottam.

– Kérlek! – A hangom ezúttal megremeg. Anyámból már semmi sem maradt; csupán a félelmem remeg a helyén. – Vissza kell mennem.

A démon végre tudomást vesz róla, hogy beszélek hozzá; egy karlendítéssel int, hogy kövessem a homályba. Nem mutatja jelét, hogy meghatotta volna a sanyarú sorsom, így arra jutok, hogy biztosan nem olyan helyre visz, ahová menni akarok.

De ha ez a démon nem képes meghallgatni, majd találok valakit, aki hajlandó rá.

Friss eltökéltséggel megpróbálok felállni. A lábaim azonban nem hallgatnak az agyamra, és úgy remegnek, mint a kocsonya, miközben lassan feltápászkodom. A démon felhorkan. Bunkó! Az algahelyzet ellenére mindent megteszek! Nem kaphatnék egy cipőt? Csodás szandál volt rajtam, amikor meghaltam.

Viszonzom a horkantást, hogy érezze, hogy én sem vagyok elégedett a dolgok állásával, majd bizonytalan léptekkel megindulok utána a Pokol mélyére.

MÁSODIK FEJEZET

A démon kivezet a sötétségből, egy fantomszélben pislákoló fáklyákkal megvilágított üreg felé. A falak nedvesek a smaragdzöld kő repedéseiben csordogáló víztől. A nyílásokat benőtte a moha. Elég fény van ahhoz, hogy lássam a futballpálya méretű barlang háromnegyedét betöltő víztömeget, mely szinte fekete, akár egy olajfolt.

A vízen megpillantok egy vikinghajó-szerűséget, melynek meghosszabbított, fából készült orrába egy kígyófejet faragtak. A vitorla mellett egy fekete köpenybe burkolódzó alak áll, felfedve csontvázkezét és görbe ujját.

Nem hiszem, hogy ez az izé meghallgatná, amit mondani akarok.

Megbotlok a saját lábamban, miközben egyszerre próbálok hátrálni és előre haladni. Nem akarok a Révészhez menni. De a sötét alagútba se akarok visszamenni.

Csak huszonegy éves vagyok; egyáltalán nem akarok halott lenni.

Megtörlöm az orrom a kézfejemmel, és arra gondolok, bár lennének annyira udvariasak, hogy adnak egy zsebkendőt, miközben a démon átlökdös a talajon pislákoló vonalon. A barlangban azonnal világos lesz, és észreveszem, hogy nem én vagyok az egyetlen, aki a hajó felé tart. Egyáltalán nem. Egy csapatnyi (feltételezhetően halott) ember áll a sziklás parton, és mindannyian saját démonkísérővel rendelkeznek.

A démonok különböző ágyékkötőket és tógákat viselnek; néhány kígyóbőrből, néhány pedig szőrméből készült, de bármennyit is takarnak, nehéz nem tudomást venni cseppet sem emberi külsejükről. Sokuknak ugyanolyan cserzett bőre van, mint a mellettem állónak, másoké pedig a kék és a zöld számtalan árnyalatában csillogó, hüllőszerű pikkelyekből áll. A hozzám legközelebb várakozó lény csontból készült farokkal és oroszlánsörényre emlékeztető, gubancos, vállig érő hajjal büszkélkedhet. Meztelen mellkasát elszórtan vörös fürtök borítják.

– Engedj el! – kiáltja egy szakadt öltönyös férfi. – Nem teheted ezt! Talán nem tudod, ki vagyok?

Ami engem illet, fogalmam sincs, hogy ki lehet, de csodálom a bátorságát. Ő legalább csinál valamit. A többi halott, köztük egy kopott motoros dzsekit viselő tinédzser és egy öregasszony kórházi hálóingben, lehajtott fejjel, ellenvetés nélkül felszállnak a hajóra. Ha azért teszik, hogy ne vegyék észre őket, hát nem működik. A démonok sziszegnek, elhaladnak előttük, és úgy követik a mozgásukat gyöngyházfényű szemükkel, akár a prédájukat becserkészni készülő gyíkok. A tini jól hallhatóan nyögdécsel, miközben a hajóhídra lép.

De a jelenléte legalább bizonyítékként szolgál arra nézve, hogy adminisztrációs hiba történhetett, mert a fiú ahhoz sem tűnik elég idősnek, hogy felüljön egy motorra. Hogy lett volna ideje olyasmit tenni, ami miatt ide kellene jutnia? A szaggatott öltönyös fickó jól láthatóan egyetért velem, mert amikor végül beállok a sor végére, még mindig hangosan panaszkodik, miközben megpróbálja kitépni a zakóját az oroszlánsörényes démon markából.

– Hol vagyok? – kiáltja kétségbeesetten. – Mi történik?

A tény, hogy egy démonnal birkózik, kielégítő válasznak tűnik, de azért körbenéz, mintha nem hinné el, hogy ez a valóság, amíg hirtelen valaki a képébe nem tol egy „Üdv a Pokolban!” feliratú táblát.

És akkor a zakója ujja a démon kezében marad.

A férfi megmerevedik. A démon is. És én is. Ha a pasas menekülni akar, nem lesz ennél jobb esélye. Visszafojtott lélegzettel várom, hogy mi fog történni – ha sikerrel jár, követem a példáját.

A démon egy egészen kicsit elfordul, és a felső ajka vigyorra görbül, felfedve a hajához igazodó, vörösréz árnyalatú fogsorát. De a férfi még mindig nem mozdul.

– Futás! – sziszegem.

És a tag futásnak ered. Egy métert sem tesz meg, mire a démon ráugrik; egy ezüst villanással karmok törnek elő az ujjperceiből, és a férfi vállába mélyeszti őket. A pasas sikoltva próbálja lerázni magáról. A démon vicsorogva még mélyebbre vájja belé a karmait.

Bassza meg! Oké. Lehet, hogy nem volt túl okos ötlet futásra biztatni. Ahogy a küzdelmüket nézem, felfordul a gyomrom, a többi démon viszont úgy vigyorog, mintha ingyen előfizetést kaptak volna a kedvenc sportcsatornájukra.

A démon a vízbe hajítja a férfit.

Nem hallok csobbanást. Egyszerűen magával rántja valami a mélybe. A démonok mutogatnak, és gúnyosan vihognak, miközben buborékok törnek a felszínre, de ezen kívül semmi nem jelzi, hogy bármi történt volna. Nézem a vizet, hátha felbukkan az öltönyös, levegőért kapkodva, amire már nincs szüksége.

De nem történik semmi.

Nem tudom, mit jelenthet ez a számára. Vajon akkor is megfulladhatunk, ha nem szükséges lélegeznünk? Lehetünk halottabbak a halottnál? Csak azt tudom, hogy sokkal szívesebben sétálok halottként, minthogy örökre a mélységbe vesszek. Elkapom a tekintetem, és megpróbálom figyelmen kívül hagyni a gyomromban felbugyogó bűntudatot, hiszen a férfi már azelőtt bajban volt, hogy szökésre biztattam volna, és a körmeimet a tenyerembe vájva bámulom a hajót. Különösen óvatosnak kell lennem, amikor a következő személynek felhozom az ügyemet.

Veszek egy mély levegőt. Óvatosan! Képes vagyok az óvatosságra. Talán.

Remegő lábakkal rálépek a hajóhídra. A vitorlás rothadástól bűzlik, és a padlódeszkák olyan puhák a nedvességtől, hogy attól rettegek, hogy elsüllyedek, ahogy a fedélzetre lépek. Az árbóc tele van apró rákokkal, de megállapítom magamban, hogy azok is biztosan démonok, mert túlságosan aktívak. Úgy nyüzsögnek a fa körül, mint a petéikből frissen előbújt, fehér pókok.

Kiráz a hideg; igyekszem távol tartani magam tőlük, így leülök egy nő mellé, aki csendesen sírdogál. Mondhatni, megértem. A hang szinte megnyugtató. A könnyei tagadhatatlanul emberiek, és emlékeztetnek rá, hogy mégsem mindenki szörnyeteg idelent.

A hajó himbálózni kezd, ahogy a démonok csatlakoznak hozzánk a fedélzeten. Igyekszem kerülni az oroszlánsörényes tekintetét, miközben a Révész vízbe mártja az evezőt. Finoman siklunk a folyadékon, a koromfekete alagút felé.

Ahogy áthaladunk a bejáraton, ellenállok a kísértésnek, hogy belekapaszkodjak a mellettem ülő idegenbe – ehelyett megmarkolom a padot, olyan erővel, hogy attól félek, szilánkokra törik az ujjaim között.

És akkor következik a semmi.

Bár a hajó itt van, és mindenki a fedélzetén, de körülötte minden… üres.

A sötétség mázsás súlyként nehezedik a vállamra. Időről időre alig érzékelhetően meglöttyen a folyadék, ahogy az evezőlapát hajt minket előre, de nem képes elhallgattatni a gondolataimat, most, hogy semmi más nem terelheti el róluk a figyelmemet.

„Elvesztegeted az életedet!”

Ezek voltak anya utolsó szavai hozzám. Ezeket a szavakat újra és újra felidézem a halála óta, és megígérem neki – és magamnak –, hogy mostantól fogva jobb leszek. A mellkasom megfeszül. Olyan közel álltam hozzá, hogy büszke lehessen rám! Talán, ha észrevettem volna a szakadékot, még mindig a szikla tetején állnék, és nem…

Egyetlen, fojtott kiáltás hagyja el a számat, de a többit elnyomom, és jó mélyre eltemetem magamban.

A tenyerem nyirkossá válik, mire az alagút újabb barlangba nyílik. Ibolyaszín fénnyel átitatott víz zubog lefelé a falakon, és az odalent elterülő szikláknak csapódik. A vízpermet az arcomba csap, miközben kikötünk. Az oroszlánsörényű démon száll partra először: a hajó oldaláról felugrik egy távolban derengő folyosó felé (ennél a pontnál már feltételezem, hogy minden folyosó a homályba vész).

A démonok minket is az átjáró felé vezetnek, amely egy újabb, nagy barlangba nyílik. Arra gondolok, hogy talán ez az a pont, amikor valaki végre megerősíti, hol vagyunk, mintha eddig nem lett volna elég egyértelmű. Egyébként milyen nyelven beszélhetnek a démonok? Biztos valamiféle torokhangon, úgy, mint a grrr, raaaaa, uuuuu.

A terem messzebbi végénél egy faragott kígyófej tör át a falon, melynek két méregfog áll ki a szájából. A fogakon egy koponya talapzatú trón áll.

Nagyot nyelek.

Hát, ha a menedzserrel akarok beszélni, azt hiszem, épp a trón tulajdonosára lesz szükségem.

Arra jutok, hogy ha csak úgy odamasíroznék, az nem felelne meg az „óvatosság” hivatalos definíciójának, így együtt haladok a többiekkel, majd szorosan összepréselődve megállunk a terem közepén. Ettől nem érzem magam kevésbé magányosnak, sőt, tisztán érzékelem, hogy hiányzik valaki mellőlem. Sasha és én a gimi első napján találkoztunk, és azóta elválaszthatatlanok vagyunk; még ugyanazokra az egyetemekre is jelentkezett, mint én, hogy együtt költözhessünk Guilfordból Londonba.

Nem vagyok hozzászokva, hogy nélküle fedezzem fel az új helyeket, és most egy démonokkal teli teremben vagyok, ahol egy rakás halott idegenen kívül nincs más lehetséges szövetségesem. Életemben először nem vágyom rá, hogy magasabb lehessek; a százhatvanöt centimmel elbújhatok a tömegben, legalábbis valamennyire. Ha a vörös hajam nem világítana vészjelző rakétaként a sötétben, láthatatlan lennék.

A trón mellett álló, szárnyas démon megköszörüli a torkát. Kiderül, hogy igazam volt azzal kapcsolatban, ahogy beszélnek: tényleg mély hangja van, és durva, és rekedtes, de minden egyes szavát értem, amikor így szól:

– Ereszkedjetek térdre Sathanas király előtt!

A démonok azonnal térdre rogynak.

Az utastársaim és én kissé lassan követjük a példájukat. Nem vagyunk biztosak benne, hogy miért – vagy inkább ki miatt – kell letérdelnünk.

Nekem mondjuk van egy tippem.

Álszenten lehajtott fejjel átkukucskálok a szemem elé hulló hajfüggönyön, hogy szemügyre vegyem, ahogy belép. Sathanas király. Az Ördög. Csak ő lehet az. Kíváncsi vagyok, hogy néz ki. Biztosan nagyobb, mint a többi. Pikkelyesebb. Extra szarvakkal. Talán vasvillát tart a kezében. Egy faajtó kitárul a trón mellett, és a gyomrom összeszorul a fürge, határozott és egyre közelgő léptek zajától. A vállamat megfeszítve felkészülök mindenféle szörnyűségre, amihez azok a léptek tartozhatnak.

Amikor azonban az alak előlép, el kell nyomnom magamban egy sikolyt. Mert a lény egyáltalán nem démon.

Hanem egy férfi.