A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Cynthia Swanson: The Bookseller

HarperCollins Publishers, New York, 2015

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Turcsányi Jakab

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2015 by Cynthia Swanson

Hungarian translation © Turcsányi Jakab, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-341-4

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Szüleimnek, Dennis és Audrey Fishernek, szeretettel és hálával.

Higgy a mostani életed boldogságában és gazdagságában. Ami van olyan valóságos és annyira a tiéd, mint bármi, ami valaha történt veled.

KATHERINE ANNE PORTER (Katherine Anne Porter levelei)

Első fejezet

Ez nem az én hálószobám.

Hol vagyok? Levegő után kapkodva az államig húzom az ismeretlen paplant és igyekszem észhez térni, de nem jut eszembe semmilyen magyarázat az ittlétemre.

Az utolsó dolog, amire emlékszem, hogy szerda este van, és tömény élénksárgára festem a szobám falát. Frieda, aki felajánlotta, hogy segít, kritikával illette a színválasztásomat. – Túl napsütötte egy hálószobához – jelentette ki azon a nagyokos hangján. – Hogy fogsz tudni elaludni borús napokon egy ilyen szobában?

Belemártottam az ecsetet a festékesdobozba, gondosan letöröltem a felesleget, majd felmentem a létrára. – Éppen ez benne a lényeg – mondtam Friedának. Közelebb hajolva végighúztam az ecsetet a magas, keskeny ablak kerete mentén.

Nem kellene emlékeznem, hogy mi történt ezután? Mert furcsa módon nem emlékszem. Nem tudom felidézni a festéssel töltött estét, sem azt, hogy a takarítás előtt megcsodálom a művünket. Nincs emlékem arról, hogy megköszöntem Friedának a segítséget, és kikísértem.

Nem emlékszem, hogy aludni tértem a napsárga szobában, a friss festés átható szagával az orromban. De meg kellett tennem mindezeket a dolgokat, mert most itt fekszem. És mivel ez itt nem az otthonom, nyilvánvaló, hogy még alszom.

Viszont ez nem egy tipikus álmom. Az éjszakáimat inkább a fantasztikum világába való behatolás jellemzi, olyan álmok, amelyek a megszokott időn és téren kívülre visznek. Ez azért van így, vontam le a következtetést, mert nagyon sokat olvasok. Olvasta valaki a Gonosz lélek közeleg című könyvet? Tavaly júniusban jött ki, de megjósolták, hogy 1962 egyik legnagyobb bestsellere lesz.

Ray Bradbury remek olvasmány; mindenkire rátukmálom a regényét, aki csak beteszi a lábát a Friedával közös könyvesboltunkba, és valami „igazán lebilincselő” művet keres.

– Kísérteni fog az álmaiban – biztosítom a reménybeli vevőt. Önbeteljesítő prófécia: tegnapelőtt éjjel azt álmodtam, hogy Will Halloway és Jim Nightshade, a Bradbury-regény két főszereplője mögött botladozom, akiket oda vonzott a késő este Green Townba érkező vándorcirkusz. Próbáltam meggyőzni őket, hogy legyenek óvatosak, de ők, tizenhárom éves fiúk lévén, nem törődtek velem. Emlékszem, milyen nehéz volt lépést tartanom velük, mert nem tudtam rendes működésre bírni a lábamat. Will és Jim egyre messzebbre hatolt az árnyékok között, sötét pontokká esett szét az alakjuk, míg végül teljesen eltűntek a szemem elől, én meg bömböltem tehetetlen haragomban.

Ebből is láthatják, nem az a fajta nő vagyok, aki olyan átlagos dolgokat álmodik, minthogy valaki más hálószobájában ébred.

Ez az álombeli hálószoba jóval nagyobb és menőbb, mint az igazi hálóm. A fal zsályazöld, nagyon más színű, mint az az élénksárga, amit otthonra választottam. Az egymáshoz illő bútorok könnyűek és modernek. Az ágytakaró szépen összehajtogatva hever az ágy lábánál; az ágynemű-garnitúra puhán öleli körül a testemet. Kellemes, a maga túl szabályos módján.

Becsúszok a paplan alá, és lehunyom a szemem. Tudom, hogy ha elég sokáig csukva tartom, hamarosan már bálnákra vadászva találom magam a Csendes-óceánon, szedett-vedett ruhákban whiskyt vedelve a hajómon a haverokkal. Vagy fenn a magasban repülve Las Vegas felett, miközben a szél az arcomba fújja a hajam, a két karom hatalmas szárnnyá változik.

De most nem történik semmi ilyesmi. Ehelyett egy férfi hangját hallom.

– Ébredj fel, Katharyn, ébredj fel, szerelmem.

Kinyitom a szemem, és a legmélyebb, legkékebb szempárba nézek, amit valaha láttam.

Megint lehunyom a szemem.

Egy kezet érzek a vállamon, ami meztelen, a szatén hálóingem vékony pántjától eltekintve. Jó régen nem volt már részem ilyen intim érintésben egy férfitól. De vannak összetéveszthetetlen érzések, és nem számít, hogy mennyire rendszertelenül tapasztaljuk meg őket.

Tudom, hogy most meg kellene rémülnöm. Az lenne a megfelelő reakció, igaz? Még ha alszom is, el kellene borzadnom egy idegen férfi kezét érezve a csupasz bőrömön.

Ám érdekes módon gyönyörűséget találok ennek a képzelt pasasnak az érintésében. Finom, de határozott a fogása, és ahogy a felkarom köré fonja az ujjait, gyengéden simogatja a bőröm a hüvelykujjával. Csukva tartom a szemem, élvezem a cirógatást.

– Katharyn. Kérlek, szerelmem. Nem szívesen ébresztelek fel, de Missynek forró a homloka… és téged hív. Fel kell kelned.

Csukott szemmel eltöprengek ezen az információn. Azon tűnődöm, ki lehet az a Missy és mi közöm nekem ahhoz, hogy forró a homloka.

Kuszán, ahogy már az álmokban történni szoktak a dolgok, egy dal szövege foglalja el a helyet a gondolataimban, amely néhány évvel ezelőtt volt sláger a rádióban. Hallom a dallamot, de abban nem vagyok biztos, hogy jól emlékszem-e a szavakra – Rosemary Clooney énekelte, és valami olyasmi volt, hogy csillagok vannak a szemében. És arról, hogy ne hagyd, hogy a szerelem bolonddá tegyen. Ez a gondolat megmosolyogtat; hiszen ennél bolondabb már nem is lehetnék, mint ebben az álomban.

Kinyitom a szemem, és felülök az ágyban, amit azonnal meg is bánok, mert ahogy testhelyzetet változtatok, a kék szemű férfi elveszi meleg kezét a karomról.

– Ki maga? – kérdezem. – Hol vagyok?

Ő is kérdőn néz rám. – Jól vagy, Katharyn?

Csak a rend kedvéért, nem Katharyn a nevem. Hanem Kitty.

Jó, valójában Katharyn. De sosem érdekelt, milyen nevet adtak nekem. Mindig olyan hivatalosnak éreztem. Kath-a-ryn – nem áll rá úgy az ember nyelve, mint a Kittyre. És mivel a szüleim szokatlan írásmódját választották egy máskülönben gyakori névnek, fárasztónak találom, hogy folyton le kell betűznöm, ha rákérdeznek, hogy írják.

– Azt hiszem, jól vagyok – mondom a Kékszeműnek. – De arról fogalmam sincs, hogy ki maga és hol vagyok. Sajnálom.

Mosolyog, és rám hunyorít azzal a szép kukkolójával. A szemétől eltekintve átlagos külsejű. Középmagas, közepes testalkatú, deréktájon kis úszógumival. Gyérülő vörösesbarna haja van, ami kicsit kezd már megszürkülni. Olyan negyven körülinek saccolom, pár évvel idősebb lehet nálam. Ahogy beszívom a levegőt, fás szappanillatot érzek rajta, mintha most végzett volna a borotválkozással és a tusolással. Jó az illata, és érzem, hogy kihagy egy ütemet a szívverésem.

Te jó ég, ez az álom egyre abszurdabb lesz!

– Nagyon mélyen alhattál, szerelmem – mondja. – Tudod, ki vagyok. A férjed. És a hálószobánkban vagy, a házunkban. – Körbemutat a szobában, mintha ezzel akarná bizonyítani az igazát. – A lányunk pedig, akit Missynek hívnak, ha elfelejtetted volna, valószínűleg lázas, és szüksége van az anyjára.

Felém nyújtja a kezét. Mintegy ösztönösen megfogom.

– Rendben? Kérlek, Katharyn – rimánkodik.

Összevonom a szemöldököm. – Elnézést, azt mondta, hogy maga…

Sóhajt. – A férjed vagyok, Katharyn. A férjed, Lars.

Lars? Milyen sajátos név! Nem jut eszembe, hogy valaha is találkoztam volna Lars nevű emberrel. Halványan elmosolyodom, a kivételes képzelőerőmre gondolva. Nem egyszerűen csak egy Harryt, Edet vagy Billt idéztem meg. Nem, asszonyom, az én fantáziámban egy Lars nevű férj született meg.

– Rendben – mondom. – Csak egy percet kérek.

Megszorítja, majd elengedi a kezem, aztán hozzám hajol, és arcon csókol. – Megmérem a lázát, amíg várunk rád. – Feláll, és kimegy a szobából.

Megint lehunyom a szemem. Most már holtbiztosan megváltozik az álmom.

De amikor újra kinyitom a szemem, ugyanott vagyok. Még mindig abban a zöld hálószobában.

Más lehetőséget nem látván felkelek, és átvágok a szobán. Az ágy fölötti osztott ablaksorról, az elhúzható üvegajtóról, amely mintha valami teraszfélére vezetne és az innen nyíló tágas fürdőszobából arra következtetek, hogy ennek a hálónak, amennyiben tényleg létezne, egy modern ház részének kellene lennie. Modernebb – és feltehetően nagyobb –, mint annak az 1920-as évekbeli ikerháznak a hálója, amelyet a Platt Parkban bérelek Denverben.

Belesek a fürdőszobába. A szerelvények fényes halványzöldek, króm csapokkal. A két mosdót arannyal pettyezett fehér műanyag pultba süllyesztették. A fésülködőasztalt világos fából készült szekrények keretezik, amelyek lefelé és a fal felé enyhén elkeskenyednek, így a fésülködőasztal a pulttal egy szintben mélyebb, mint a padló közelében. A padlócsempe mentazöld, rózsaszín és fehér üde mozaikja. Fogalmam sincs, hogy Denverben vagyok-e még, de ha igen, ez akkor sem lehet az ódivatú Platt Park, ahol semmi új nem épült a háború előtti évek óta.

Megnézem magam a fiókos szekrény fölötti tükörben, félig-meddig arra számítva, hogy egy vadidegen néz vissza rám – ki tudja, ki lehet ez a Katharyn? De saját magamat látom viszont. Alacsony, dús keblű nő, idegesítően vörösesszőke hajjal, ami a homlokomnál rakoncátlan fürtökben, mindenhol másutt meg gubancokban áll, mindegy, milyen gyakran járok mosatni és berakatni. Beleszántok az ujjaimmal, és megpillantok a bal kezem gyűrűsujján egy ragyogó gyémántot és egy széles karikagyűrűt.

Ez csak természetes, gondolom. És milyen optimista agyam van, hogy olyan férjet találtam ki magamnak, akinek telik egy ilyen méretes kőre.

Benyúlva a szekrénybe találok egy tengerészkék steppelt köntöst, ami tökéletesen illik rám. Megkötve az övet a derekamon kilépek a folyosóra, hogy megkeressem a furcsa nevű Larst és az ő beteg gyerekét, Missyt.

Velem szemben, a falon, nyilvánvalóan úgy elhelyezve, hogy rá lehessen látni a hálószobából, egy nagy, színes fotográfia. Hegyvidéki tájat ábrázol: a horizont alá bukó nap rózsaszín és arany ellenfényt vet a csúcsokra. A kép bal oldalán végig amerikai sárgafenyők. Egész életemben Coloradóban laktam, de sejtelmem sincs, hol van ez, vagy egyáltalán a Sziklás-hegységben készült-e a fotó.

Próbálom megfejteni a rejtélyt, amikor mozgást érzékelek a derekam táján, a jobb oldalamon. Megbillenek, de igyekszem egyensúlyba kerülni, nehogy hanyatt essek.

– Au! – kiáltom megfordulva. – Ne csináld ezt. Meg kell állnod a saját lábadon. Már túl nagy vagy ahhoz, hogy másokra támaszkodj, és nem várhatod el, hogy felvegyenek.

Mi az ördög? Ki az a nő, aki ezeket mondja?

Én nem lehetek. Soha életemben nem mondtam, még csak nem is gondoltam ilyeneket.

Egy kisfiú néz fel rám Lars átható pillantású kék szemével. Takaros, rövidre nyírt haja ellenére sem rejtheti el azokat a rakoncátlan, vörösesszőke fürtöket a homlokán. Hamvas barackszínű arca tisztára mosva. Szerepelhetne egy tej- vagy nyalókareklámban. Igen, annyira aranyos, és ahogy ránézek, érzem, hogy meglágyul egy kicsit a szívem.

Elenged, és bocsánatot kér. – Csak hiányoztál, mama – mondja. – Tegnap óta nem láttalak.

Elakad a szavam. Aztán, emlékeztetve magam arra, hogy én most alszom, rámosolygok a kisfiúra. Lehajolok, és megszorítom a vállát. Egyszerűen tovább álmodom ezt az álmot. Miért is ne? Végtére is elég kellemes helyre kerültem.

– Vigyél oda a papádhoz és Missyhez – mondom, megfogva a gyerek puha, könnyű kezét.

Végigmegyünk a folyosón, majd fel egy fél lépcsősoron. Az emeleten egy kislány szobája, szegfűrózsaszín falakkal, kis fehér faággyal és egy alacsony könyvespolccal, amin képeskönyvek meg plüssállatok sorakoznak. Az ágyban egy másik angyali gyermek ül, a kezemet fogó kisfiú lány változata. Siralmas az arckifejezése, lázrózsák nyílnak az orcáin. Méretre nagyjából akkora, mint a fiú. Nem erősségem a gyerekek életkorának megtippelése, de olyan öt-hat évesnek becsülöm őket. Ikrek?

– Itt a mama! – mondja a Kerubfiú, felmászva az ágyra.

– Missy, itt a mama, és mindjárt jobban leszel.

Missy nyafog. Leülök mellé, és megérintem a homlokát, ami aggasztóan forró a tenyerem alatt. – Mid fáj? – kérdezem gyöngéden.

Hozzám hajol. – Mindenem, mama – mondja. – Főleg a fejem.

– Megmérte a papa a lázadat? – Hihetetlen, milyen könnyen jönnek a számra ezek az anyai szavak. Vérprofinak érzem magam.

– Igen, most öblíti le a hőmérőt.

– Lázmérőt – javítja ki a Kerubfiú. – A lázat lázmérővel mérik, nem hőmérővel.

A kislány a szemét forgatja. – Ne okoskodj, Mitch.

Lars jelenik meg az ajtóban. – Harmincnyolc-hat – közli.

Nem nagyon tudok mit kezdeni ezzel. Ó, tudom én, hogy harmincnyolc egész hat tized fokos lázat jelent, de vajon mit kell ilyenkor csinálni? Maradjon ágyban, nem mehet iskolába?

Nem tudom, mert nincsenek gyerekeim. Nem vagyok anya.

Ezzel nem azt akarom mondani, hogy soha nem akartam gyereket. Éppen ellenkezőleg. Én az a kislány voltam, aki szeretett babázni, eljátszottam, hogy cumisüvegből megetetem, bepelenkázom őket, aztán tologatom a játék babakocsiban. Egykeként kistestvérért könyörögtem a szüleimnek – és nem a nővére akartam lenni a picinek, hanem a kisanyukája.

Sokáig úgy gondoltam, hogy hozzámegyek Kevinhez, az egyetemi udvarlómhoz. Akit ’43-ban a csendes-óceáni hadszíntérre vezényeltek, mint szinte valamennyi fiatalembert, akit addig még nem vonultattak be. Hű maradtam hozzá – akkoriban ilyenek voltak a lányok, hűek maradtak. Egymást érték a leveleink Kevinnel. Csomagokat küldtem neki édességgel, zoknival, borotvaszappannal. A lánykollégiumban rajzszögeket szúrtunk a Csendes-óceán térképébe, így követve a katonafiúk előrenyomulását. – Nehéz várni, de majd látni fogjuk, hogy megérte, ha hazajönnek – mondogattuk egymásnak a lányokkal. Telesírtuk a zsebkendőnket, amikor megtudtuk, hogy valakinek a párja nem tér már vissza, de ugyanakkor halk hálaimát rebegtünk, hogy nem a mi fiúnk volt az, ezúttal nem.

Nagy megkönnyebbülésemre Kevin épségben és látszólag mit sem változva hazatért a háborúból, alig várva, hogy folytathassa az orvosi tanulmányait, mert az volt a célja, hogy orvos legyen. Továbbra is együtt jártunk, de soha nem kérte meg a kezem. Esküvők sorára voltunk hivatalosak, ahol mindenki azt kérdezte, mikor jövünk mi. – Ó, hát majd legközelebb! – válaszoltam vidám és könnyed hangon. Kevin meg egyszerűen másról kezdett beszélni, ha ez a téma került szóba.

Múltak az évek. Kevin elvégezte az orvosi egyetemet, és megkezdte a kórházi gyakorlatát; én ötödikeseket tanítottam. De ami a kapcsolatunkat illeti, egy tapodtat sem léptünk előre. Végül rájöttem, hogy nem halogathatom tovább az ultimátumot. Megmondtam Kevinnek, hogy ha nem akarja állandósítani a kapcsolatunkat, akkor én kiszállok.

Nagyot sóhajtott. – Valószínűleg így lesz a legjobb – mondta. Búcsúzóul felületesen arcon csókolt. Egy év sem telt belé, és hallottam, hogy feleségül vett egy ápolónőt a kórházból, ahol dolgozott.

Persze ebben az álomvilágban mindez nem számít – sem az elvesztegetett évek, sem Kevin goromba visszautasítása. Ebben a világban győztesként rendezkedtem be az idők során. Ez igen, Kitty, hallom a Delta Zeta nővérek gratulációit. Ez igen!

Abszurdnak érzem a gondolatot, de megállom nevetés nélkül. Aztán megdermedek, és a számhoz kapom a kezem. Ez ugyan csak álom, de itt van egy beteg gyerek. Ennek megfelelően kellene viselkednem. Ahogy egy aggódó anyához illik.

Felemelem a tekintetem Missy ágyáról, és összenézek Larsszal. Csodálattal és – létezik, hogy jól látom? – vágyakozva bámul rám. Lehetséges az, hogy házas emberek így nézzenek egymásra? Akár egy „lázas a gyerek” válsághelyzetben is?

– Mi legyen? – kérdezi tőlem Lars. – Te mindig tudod, mit kell ilyenkor tenni, Katharyn.

Valóban? Milyen érdekes ez az álom. Kipillantok az ablakon a téli reggelbe, jégvirágos az üveg és csendben hulldogál a hó.

Akkor hirtelen és megmagyarázhatatlanul valóban tudom, mit kell tenni. Felállok, és a folyosón át bemegyek a fürdőszobába.

Pontosan tudom, hogy a gyógyszeres szekrény melyik polcán keressem a St. Joseph gyerekaszpirin kis műanyag fioláját. Elveszek egy papírpoharat a fali tartóról, és engedek bele egy kevés hideg vizet. Kinyitom a törölközős szekrényt, előveszek egy arctörlőt, hideg víz alá tartom, majd kicsavarom.

A gyógyszeres fiolával, az arctörlővel és a pohárral céltudatosan visszaindulok Missy szobájába. A homlokára teszem a hideg törölközőt, gyengéden rászorítva a forró bőrére. A kezébe nyomok két szem aszpirint; a kislány kötelességtudóan lenyeli a tablettákat a vízzel. Hálásan mosolyog rám, és visszahanyatlik a párnára.

– Most hagyjuk pihenni. – Betakargatom Missyt, és kiválasztok néhány képeskönyvet a polcáról. Ludwig Bemelmans Madeline-sorozatának egyik könyvébe lapoz bele elsőnek, amely egy párizsi bentlakásos iskolában játszódik – a házat vadszőlő növi be, a lányok kettesével sorakoznak. Missy az ujjával követi a szavakat az egyes oldalakon, és suttogó torokhangon ki is olvassa őket.

Lars hozzám lép, és megfogja a kezem. Együtt mosolygunk rá a lányunkra, aztán az imádnivaló kisfiunkkal csendben kijövünk a szobából.

De aztán, olyan hirtelen, ahogy megtörtént, véget ér az álom.

Éles hangon csörög a vekker az éjjeliszekrényen. Csukott szemmel nyúlok ki érte, lenyomom a gombot, és elhallgattatom. Kinyitom a szemem, és sárga a szoba… Itthon vagyok.

Második fejezet

– Te jó ég – mondom magamnak –, ez nem akármilyen álom volt.

Merev tagokkal ülök fel az ágyban. Aslan, a sárga cirmos macskám összegömbölyödve fekszik mellettem, félig lehunyt szemmel, halkan dorombolva. C. S. Lewis Narnia-sorozatának egyik regénye, Az oroszlán, a boszorkány és a különös ruhásszekrény alapján adtam neki nevet – nagyszerű könyv, kivált annak, aki szereti a gyermekeknek szóló fantasy-irodalmat. Minden Narnia-regényt elolvastam, amint megjelent, és azóta legalább hatszor végigvettem az egész sorozatot.

Körbepillantok a hálószobámban. Csupaszok az ablakok – leszedtem a függönyöket és az árnyékolókat. Az ablakkeretek mentén még ott a ragasztószalag. Nincs más bútor a szobában, csak az ágy és az éjjeliszekrény; tegnap, a festés megkezdése előtt kicipeltük Friedával a szekretert és a faládát a nappaliba, hogy legyen helyünk és megóvjuk őket a lefröcsköléstől. Erős a festékszag, de remek ez a szín – ragyogó napsárga. Pontosan ilyet szerettem volna. Elégedett mosollyal felkelek, belebújok a köntösömbe, és végigdöngetek az újságpapírral letakart padlón.

A konyhába indulok kávét főzni, és út közben bekapcsolom a rádiót, amely a nappalim falát borító sok használtan vett és könyvekkel, folyóiratokkal telezsúfolt könyvespolc egyikén áll. Felcsavarom a hangerőt, és beállítom a KIMN slágeradóra.

A „Sherry” megy a Four Seasonstől, amit folyamatosan hallok ezen a héten a rádióban – fogadni mernék, hogy hétvégén első lesz a Billboard slágerlistáján.

A konyhai csapról vizet töltök a gépbe, aztán kiveszem a felső szekrényből az Eight O’Clock Coffee dobozát, és elkezdem adagolni a kávét a rozsdamentes acél tartályba.

– Out tonight – éneklem együtt a dal utolsó taktusait a rádióval.

– És most következzen egy régi siker – mondja a disc jockey. – Emlékszik még valaki erre a számra?

Ahogy megszólal a dal, ledermedek, a kávétartályt fogó kezem megáll a levegőben a masina felett.

Rosemary Clooney hangja tölti be a kis lakást.

– Hát ez egyszerűen kísérteties – mondom Aslannek, mert a macska is beódalgott a konyhába, hogy megnézze, ott van-e már a padlón a reggeli teje. Befejezem a kávéadagolást, és bekapcsolom a főzőt.

A szám – most már emlékszem, hogy „Hey There” a címe – legalább hét- vagy nyolcéves. Nem tudom, hogy pontosan melyik évben volt nagy sláger, de arra emlékszem, milyen gyakran dúdoltam akkoriban. De már jó ideje nem jutott eszembe.

Amíg a tegnap éjszakai álmomban meg nem szólalt a fejemben.

Felidézem az álmomban látott férfi átható pillantású kék szemét, amelynek olyan a színe, mint a tengeré egy egzotikus helyről küldött képeslapon. Emlékszem, arra gondoltam, meg kellene rémülnöm, de nem éreztem félelmet. Csillagokkal a szememben néztem rá? Gyaníthatóan igen.

De mi mást tehettem volna? Ahogy összekapcsolódott a tekintete az enyémmel, úgy nézett rám, mintha a mindenséget jelenteném neki. Az egész világot.

Ami, számomra, tényleg egzotikus. Soha senki nem nézett még rám így. Kevin sem.

És ahogy Lars szólongatott! Katharyn, szerelmem, ébredj fel. Nagyon mélyen alhattál, szerelmem. Te mindig tudod, mit kell tenni, Katharyn.

Senki nem mond nekem ilyen dolgokat a való életben. És véletlenül sem hív senki Katharynnek.

Volt egy rövid időszak, évekkel ezelőtt, amikor eljátszottam a gondolattal, hogy Katharynnek fogom hívatni magam. Ez akkoriban lehetett, amikor megnyitottuk Friedával a könyvesboltunkat. Új karrier, új évtized az életemben – néhány hónappal korábban lettem harmincéves –, és úgy éreztem, ideje, hogy megváltozzon az áramlás iránya. Dacára annak, hogy nem nagyon tetszett az esetlen Katharyn, nem láttam más módot a nagyszabású személyiségváltozásra, mint a nevem módosítását. Lehet, merengtem, hogy csak hozzá kell szoknom.

Így aztán belevágtam. A „Katharyn Miller” szerepelt a névjegyemen és a levélpapíromon. Megkértem Friedát és a barátaimat, hogy szólítsanak Katharynnek. Katharynként mutatkoztam be a vásárlóknak és a többi boltosnak, akik akkor ismerkedtek a mi kis könyvesboltunkkal a Pearl Street üzletsorán. Még a szüleimet is megkértem, hogy használják azt a nevet, amit adtak nekem – amit ők, kissé vonakodva bár, de meg is tettek. Mindig nagyon elnézőek voltak velem.

Friedát nehezebb volt rávenni. – A Kitty jobban illik hozzád – mondta. – Miért akarod megváltoztatni?

Vállat vontam, és csak annyit feleltem, hogy talán ideje felnőnöm.

Akkor is ezt a nevet használtam, amikor bemutatkoztam a reménybeli kérőknek. Élveztem az újrakezdést. Az esélyt, hogy valaki más legyek.

Egy kicsit kifinomultabb, kicsit tapasztaltabb valaki.

Nem jött össze semmi azokkal a pasikkal – csak egyszer-egyszer egy első randi, amit sohasem követett második. A jelek szerint a nevem megváltoztatása nem járt automatikus személyiségváltozással, ahogy reméltem.

Néhány hónap múlva kidobtam a szemétbe a megmaradt „Katharyn Miller” levélpapírokat és feltűnés nélkül újra Kittynek kezdtem hívni magam. Senki nem tett megjegyzést.

Odaviszem a kávét az íróasztalhoz, ami a nappali két ablakával szemben áll. Elhúzom a függönyöket. Itt ülve a Washington Streetre látok. Napsütéses, meleg szeptemberünk van. A postás jön az utcán; intek neki, miközben beteszi a küldeményeket a levélszekrényembe, aztán Hansenékébe. Övék az ikerház, és a másik felében laknak. A postás távozása után kimegyek a leveleimért és a Rocky Mountain News reggeli számáért.

Lars, Lars… még mindig ezt a nevet forgatom az agyamban.

Milyen Lars?

És hol hallhattam én ezt a nevet?

Befelé menet rápillantok az újság címlapjára. Kennedy elnök tegnap beszédet mondott a Rice Egyetemen, azt ígérve, hogy még ebben az évtizedben embert juttatunk a Holdra. Hiszem, ha látom. Ledobom a lapot az étkezőasztalra, hogy majd reggelizés közben elolvasom.

Szerény postám csak néhány tételből áll. A számlák mellett van egy szórólap ingyenes autómosásra szóló kuponnal – nem mintha sok hasznát venném, ugyanis nincs kocsim – és egy levelezőlap az anyámtól.

Jó reggelt, szívem,

remélem, szép időtök van. Itt majdnem 30 fokos, párás meleg van, de azért kellemes. Nincs ennél kellemesebb hely a földön, állítom neked!

Szeretnélek emlékeztetni a hazautazásunk dátumára. Az éjszakai géppel repülünk október 31-én. Los Angelesben átszállunk és csütörtökön, november 1-jén érkezünk Denverbe.

Csodálatosan érezzük magunkat, de már alig várjuk, hogy otthon legyünk és láthassuk az ősz színeit! És természetesen téged.

Szeretettel:

Anya

U. i.: Azt is alig várom, hogy visszamehessek a kórházba: nagyon hiányoznak a babák. Kíváncsi vagyok, hány születés volt, amióta elutaztunk!!!

Mosolyogva olvasom a lapot. A szüleim már három hete Honoluluban vannak, és még öt hétig maradnak. Nagy utazás ez nekik, ilyen sok időre és ilyen messzire még soha nem mentek Denverből. Most júniusban volt a negyvenedik házassági évfordulójuk, és ezzel az utazással ünneplik meg. Stanley nagybátyám tisztként szolgál a Pearl Harbor-i haditengerészeti bázison. A szüleim Stanley bácsi és May néni bázison kívüli apartmanjában laknak Honoluluban.

Csodálatos esemény nekik ez az út, életre szóló élmény, de meg tudom érteni, miért nem akarnak két hónapnál tovább maradni – különösen az anyám jönne már haza, aki teljes odaadással végzi a munkáját a denveri kórház gyermekosztályán; ott önkénteskedik, amióta az eszemet tudom. („A bolygó legöregebb kórházi önkéntese” – így nevezi magát viccesen.) Az apám hosszú évekig dolgozott a coloradói közszolgáltató vállalatnál, villanyórákat szerelt fel a házakban; tavaly, hatvanévesen ment előrehozott nyugdíjba. Apa azóta azzal tölti az idejét, hogy tesz-vesz a ház körül, olvas, és hetente kétszer golfozni jár a barátaival, még télen is, amíg nem havas a pálya.

Visszagondolok az álmomra, amelyben havazott, amikor kinéztem a lányka szobájának ablakán. Missy? Így hívták? Igen, Missy szobájának ablakán át láttam, hogy hull a hó. Azon tűnődöm, hogyan emlékezhetek ilyen részletekre egy álomból, hogyan képes az agyam havas tájképet alkotni a szemem gyönyörködtetésére, miközben alszom.

A szoba emléke is megmosolyogtat: az a két aranyos gyermek és a szép szemű férfi.

Megiszom a kávét, beteszem anya legújabb képeslapját egy manilaszínű dossziéba, a többi mellé – legalább hármat vagy négyet küld hetente. Az íróasztalomon tartom a dossziét a szüleim bekeretezett fotója mellett.

Felállok, és indulok fürdeni. Bármilyen szép volt is az az álombeli élet, most a saját, valóságos életemet kell folytatnom.

Elsétálok a könyvesboltunkba a Pearl Streeten. Csak néhány sarokra van. Frieda is gyalog jön otthonról, és néha összetalálkozunk út közben.

Ma azonban egyedül fordulok be a sarkon a Pearl Streetre. Egy pillanatra megállok, szemrevételezem a néma, néptelen környéket. Egy lélek sincs az utcán. Nem húznak el mellettem járművek. A vegyesbolt nyitva van; látom, hogy világít a neontábla a bal oldali kirakatban. A szendvicsező is nyitva. Tapasztalatból tudom, hogy reggelenként mindig beugrik néhány arra járó egy kávéra és egy szalámis rozskenyérre. De csak néhányan.

Nem volt ez mindig így.

Amikor 1954 őszén megnyitottuk Friedával a Nővérek könyvesboltját, tökéletesnek véltük a helyszínt. Akkoriban még működött a Broadway villamosvonal, amely a Pearl Streetet is érintette. Csak egy sarokra volt a Vogue Filmszínház, és mindig nyitva tartottunk esténként, amikor nagyjátékfilmet mutattak be, hogy kiszolgáljuk a vetítés előtti és utáni tömeget. Olyankor sok esti vásárlónk volt; az emberek szerettek este böngészni a könyvesboltunkban, nyilván azt remélve, hogy egy titokzatos szépségre vagy egy jóképű idegenre találnak a polcok között.

Ma sokkal rosszabbul állnak a dolgok. A Broadway vonalat megszüntették – minden villamosvonalat megszüntettek, buszok járnak helyettük. Az új buszjárat nem érinti a Pearl Streetet, így nincs már akkora forgalom. A Vogue még játszik filmeket, de ezek nem vonzanak már akkora tömeget, mint évekkel ezelőtt. Az emberek egyszerűen nem vásárolnak, és nem szórakoznak már a negyedünkben, és a miénkhez hasonló kis kereskedelmi egységeket sem látogatják már úgy, mint annak idején. Beülnek a kocsijukba és elhajtanak az új bevásárlóközpontokba a városon kívül.

Beszéltünk erről Friedával. Hogy mit tegyünk ebben a helyzetben. Zárjunk be, szálljunk ki végképp az üzletből? Ezt kellene tennünk – ahogy Frieda már évekkel ezelőtt javasolta, de én elleneztem –, vagy zárjunk be itt, és nyissunk boltot az egyik plázában? Vagy tartsunk ki, és reménykedjünk, hogy egyszer még jóra fordulnak a dolgok?

Nem tudom, és Frieda sem tudja. Napi beszédtéma ez közöttünk.

Azt megtanultam, mindketten megtanultuk az évek során, hogy semmi nem olyan állandó, mint kezdetben tűnik.

Mielőtt megnyitottuk a boltunkat, ötödikeseket tanítottam, azzal a felkiáltással, hogy ez életem álma. Szeretem a munkámat, szeretem a munkámat, szeretem a munkámat, mantráztam magamnak némán minden reggel, miközben elkerekeztem a szüleim házából (még mindig otthon laktam) a néhány mérföldre lévő iskolába.

Hogy is ne szeretném? – kérdezgettem magamtól. Hiszen imádom a gyerekeket, imádom a könyveket és a tanulást. Miféle ember lennék, ha e logikát követve nem szeretnék tanítani?

De a táblánál állva, a sok tízévessel szemben, olyan ideges lettem, mint a kezdő zenész, akinek valahogy sikerült megtölteni a koncerttermet. Kicsinek és magányosnak érezve magát ül a nagy zongoránál a reflektorfényben, és túl későn ébred rá, hogy abban a pillanatban, amint leüti az első hangot, már nem téveszthet meg senkit.

Így éreztem magam az osztályteremben állva. Izzadt a tenyerem, túl gyors és túl magas hangon beszéltem; sokszor kérte valamelyik tanuló, hogy ismételjem meg, amit mondtam.

– Miss Miller, nem értettem – közölte egyikük, mire a többiek is csatlakoztak: Én sem értettem. Én sem, Miss Miller. Mit mondott, Miss Miller? Úgy éreztem, hogy viccelnek velem. De nem jó tréfa volt, nem olyan, amiben én is benne lettem volna.

Minden évben volt néhány kitűnő tanulóm – hála az égnek a kitűnő tanulókért. Ők azok, akik minden körülmények között képesek tanulni, mert éles eszűek, jól alkalmazkodók és gyorsan felfogják a dolgokat maguktól is, nincs igazán szükségük a segítségemre. De ők csak kevesen vannak.

Aztán ott voltak a szülők. Ó, a szülők!

Emlékszem egy különösen borzalmas reggelre a tanári pályám vége felé. Mrs. Vincent, akinek a lánya, Sheila rossz minősítést kapott történelemből a félévi értékelésben, az első csengetés előtt beviharzott az osztályterembe, dühösen lobogtatva Sheila értékelő lapját. Sheila is beóvakodott az anyja háta mögött.

– Mit akar jelenteni ez az osztályzat, Miss Miller? – követelt választ Mrs. Vincent. – Sheila szerint nem is tanít történelmet az osztályában!

– Természetesen tanítunk – feleltem, és mindent megtettem, hogy ne remegjen a hangom. Bosszúsan az ajkamba haraptam; miért kell nekem ilyen nyilvánvaló ügyekben védekeznem? – Egész félévben a polgárháborúval foglalkoztunk.

– A polgárháborúval? A polgárháborúval?! Mi haszna lehet egy kislánynak, ha ilyen ősrégi dolgokról tanul, mint a polgárháború?

Annyira abszurd volt a kérdés, hogy egyszerűen nem tudtam mit válaszolni rá. Sheila önelégülten állt az anyja mellett, és kihívóan meresztette rám sötét szemét. Szerettem volna pofon vágni. Tudtam, hogy soha nem tenném meg, de olyan erős volt a késztetés, hogy összeszorított kézzel kellett megfékeznem magam.

– Ez van a tanrendben – mondtam. – Ezt kell teljesítenem, asszonyom. – Az osztályterem ajtajához mentem, hogy a becsengetés előtt fogadjam a többi diákot. – Én csak a tanrendet követem.

Mrs. Vincent gúnyosan elvigyorodott. – Milyen kreatív! – Aztán válaszra sem várva sarkon fordult, és kiment a teremből.

Kikészültem; igazság szerint hetekbe telt, mire túljutottam rajta.

Egy idő után elkezdtem önmagamat hibáztatni. Igen, én csak a munkámat végeztem. De ha a diákjaim nem tudnak vagy nem akarnak tanulni, az az én kudarcom. Nekem végig könnyen ment a tanulás az évek során, ezért feltételeztem, hogy könnyű lesz másokat tanítani. Nem tudtam, hogyan oldjam meg a dolgot, amikor kiderült, hogy ez nem így van.

Ezen idő alatt Frieda, a középiskola óta a legjobb barátom, egy reklámcégnél dolgozott. Megterhelő, de remek munka volt, és Frida nagyszerűen csinálta. A cég megrendelői főleg helyi vállalkozások voltak, köztük jó néhány jelentős társaság – a Gates Corporation, a Russell Stover Candies, a Joslins Department Store. Frieda partikra és nagyszabású premierekre járt. Pazar estélyi ruhái voltak, amelyeket mindig bemutatott nekem, hogy kikérje a véleményemet. Mindegyiket mesésnek találtam.

A felszínen úgy tűnt, hogy Frieda jól megvan. De amikor kettesben voltunk hétvégenként, kényelmes ruhákba, kertésznadrágba, lapos sarkú cipőbe, pulóverbe öltözve, bevallotta, hogy túl sok ez neki, és hamisnak érzi. Mintha egy színdarabban szerepelne, mondta. – Időnként szórakoztató színészkedni, de egész nap, mindennap ezt csinálni elég fárasztó.

Sokat beszélgettünk Friedával a helyzetünkről. Hogy mennyire utálja a munkája műviségét. Hogy mennyire félek kudarcot vallani abban, amiről azt hittem, hogy jó vagyok benne.

– Milyen lenne egy másik élet? – kérdezte egy vasárnap délután, valamikor 1954. március végén, miközben az új lakásom környékén sétáltunk. Az előző hónapban költöztem el a szüleimtől – a harminchoz közeledve úgy éreztem, hogy ideje a saját lábamra állnom, így aztán kibéreltem egy lakást a Platt Parkban. Az új hely nem volt messze az iskolától, ahol tanítottam; és nem egészen tízperces sétaútra attól a kis háztól, amelyet Frieda két évvel azelőtt vásárolt. Igazi denveri tavasz volt – szokás szerint több hóvihart kaptunk márciusban, mint bármely más hónapban. Abban az évben, ahogy más években is, a hóviharokat rendszerint napsütéses, meleg napok követték, amikor tócsákba olvadt a hó és friss fű sarjadt a sáros udvarokon.

Előző nap még kijutott egy ilyen jellegzetes évszak végi hóesés, de azon a vasárnapon, amikor sétálni mentünk Friedával, tiszta és napos volt az idő, tíz fok feletti hőmérséklettel.

Frieda elnézte, hogyan hullnak alá az olvadó hó nehéz cseppjei egy közeli ház ereszéről. Aztán hozzám fordult, és azt kérdezte: – Mi lenne, ha olyan munkánk lenne, amit élvezünk?

– Mi lenne, ha nem könnyek között érne véget a legtöbb nap? – Megnyitottam az elmém, és lelkesen mérlegeltem a lehetőségeket.

Frieda lassan bólintott. – Ez az, nővérem – válaszolta. – Ez az.

Végül úgy döntöttünk, hogy ideje véget vetni az álmodozásnak, és nekiállni megvalósítani az álmainkat. Összedobtuk a spórolt pénzünk, kölcsön kértem a szüleimtől és felvettünk egy vállalkozási hitelt. Egyedülálló nőkként kellett egy férfi kezes; szerencsére Frieda apja beleegyezett. Így nyílt meg a Nővérek könyvesboltja.

Emlékszem, mekkora lelkesedéssel nyitottuk meg a boltot. Végre azzal foglalkozhatunk, amit egész életünkben szerettünk volna! Virágzó közös vállalkozásunk lesz; mi hozzuk meg a döntéseket, és mi irányítjuk a saját sorsunkat. Mostantól senki – se szülők, se főnökök, hogy az ellenséges tízévesek és anyák hordáiról már ne is beszéljünk! – nem szólhat bele abba, hogy kik és mik akarunk lenni Friedával. Senki nem dönthet a fejünk felett, kizárólag mi magunk.

Mindketten egyedülálló nőként értük meg a harmincat, amit egy lányról sem mondhattunk el, akit a középiskolából vagy az egyetemről ismertünk. És egyikünk sem bánta a szingliséget. Valaha az volt a célom, hogy hozzámenjek Kevinhez, de ez most már jelentéktelennek tűnt. Ez egy fiatal nő – pontosabban egy fiatal lány – célja volt. Akivel már nem vagyok azonos.

Az évek során rájöttem, hogy a férjezetlenség olyan szabadságot és bukét ad nekem – és Friedának is –, amellyel a többi korunkbeli nő nem rendelkezik. Akár egy páratlan nyaklánc, amely magára vonhatja a tekintetet egy áruház ékszerosztályán, mert színes, össze nem illő gyöngyökből áll, szemben az egyhangú, méret szerint összeállított gyöngysorokkal.

Kinek van szüksége férfiakra, tettük fel egymásnak a kérdést Friedával. Kinek kellenek gyerekek? Fölényesen megmosolyogtuk a családi kombiban ülő kortársainkat, és fellélegeztünk, hogy mi nem estünk bele abba a csapdába.

Egyikünk sem vágyott olyan életre, már hosszú, hosszú ideje.

Nehéz napunk van Friedával. Délelőtt mindössze két vásárlónk volt, mindkettő az új Bradbury-regényt vette meg – felszálló ágban lévő csillag szerény kis állományunkban ez a könyv. Délután beestek néhányan böngészni, és többen is érdeklődtek, hogy megvan-e Rachel Carsontól a Néma tavasz – a növényvédő szerek környezeti ártalmairól szóló könyv, amelyet eredetileg tanulmánysorozatként jelentetett meg a New Yorkerben az év folyamán, és most összegyűjtve adják majd ki ebben a hónapban. A helyi irodalmi körök már nagyon várják a Néma tavasz megjelenését, de sajnos mi csak szeptember utolsó hetében kapunk példányokat a terjesztőnktől.

Frieda egész nap ideges, ingerlékeny. Átragad rám a rossz kedve, és azon veszem észre magam, hogy remeg a kezem, holott ma csak két csésze kávét ittam. Lehet, hogy az álmom emlékétől nem tudok szabadulni.

– Ki kell jutnom innen – mondja Frieda fél ötkor. – Elegem van ebből a napból. Bezársz egyedül?

Bólintok, és figyelem, ahogy elmegy. A bolt előtt kapkodva cigarettára gyújt, és elvágtat az utcán.

– Bocsáss meg, nővér – suttogom, pedig már messze jár, nem hallhatja meg. – Nagyon sajnálom, hogy ilyen rosszul alakultak a dolgok.

És akkor, miután már lehúztam a kirakati redőnyöket, és a sovány bevételt számolom ki a kasszából, hogy betegyem a kevés pénzt a hátsó széfbe, hirtelen beugrik.

Tudom hol hallottam már ezt a nevet. Lars.

Vagy nyolc évvel ezelőtt történt. Az idő tájt, amikor megnyitni készültünk Friedával a Nővérek könyvesboltját, és én elkezdtem Katharynnek hívatni magam. Akkoriban különös érdeklődéssel olvastam a Denver Post privát hirdetéseit. És végül magam is feladtam egyet. Ezt újabb bátor lépésnek szánhattam azon az úton, amit az új munka, az új név, önmagam megváltoztatásának vágya jelentett.

Lars volt az egyik pasas, aki válaszolt a hirdetésemre. Valójában, most, hogy belegondolok, Lars volt az egyetlen.

Úgy értem, hogy a huszon-valahány válaszoló férfi közül nyolc-tíz ment át az első rostán, és velük telefonon is beszéltem, majd néhánnyal megvolt az első randi (egyiknek sem lett folytatása, de ez általában nem keltett bennem csalódást) – és ezen férfiak között volt Lars az egyetlen, akiben igazi lehetőséget láttam.

A többiekhez hasonlóan Lars is írt nekem egy bemutatkozó levelet. De a másokéval ellentétben Lars nem csak néhány sort firkantott egy darab papírra, amit aztán bedugott egy borítékba, nem sokat gondolva a továbbiakra. Annak alapján, amit írt, meg tudtam állapítani, hogy Lars nem kevés időt és gondolkodást fektetett a levélírásba.

Gyűjtögető típus vagyok. Van otthon egy méretes iratszekrényem, és elteszek minden darab papírt, ami valamilyen jelentőséggel bírt a számomra. Levelek, receptek, útitervek, újságcikkek – sorolhatnám, mi minden van abban az iratszekrényben.

Így nem meglepő, hogy amikor munka után hazasiettem, és keresgélni kezdtem az iratok között, megtaláltam a manilaszínű dossziét ezzel a felirattal: „Válaszok a hirdetésre”. A dossziéban rövid levelek és papírfecnik keresztnevekkel és telefonszámokkal. Ott van a hirdetésem megsárgult újságkivágata is:

30 éves, egyedülálló nő, Denver. Optimista,

hisz önmagában, családban, barátokban,

képességekben. Őszinte, egyenes, lojális.

Keres játékos kedvű, de nem ostoba urat.

Szeresse a kirándulást, zenét, könyveket.

Akarjon családot és rendezett házaséletet,

ugyanakkor élvezze a kalandot, utazást,

szórakozást. Ha magára ismer, írjon.

Elgondolkozom azon, amit a hirdetésemben írtam. Hogyan mutattam be magam a világnak. Visszanézve látom, mit változtattak rajtam az évek. Akkoriban még a házasság lebegett előttem. Kevin néhány évvel azelőtt tűnt el az életemből, de 1954-ben még egyértelműen az a gondolat vezérelt, hogy találjak valakit, aki mellett megállapodhatok, és családot alapíthatok.

És mim van most – a boltom, a függetlenségem, az egyedülálló, dolgozó nő élete… ennyi. Vágyhattam arra, hogy vállalkozást indítsak Friedával. Miután a tanári pályám kudarcnak bizonyult, talán azt szerettem volna, hogy egész nap könyvek vegyenek körül, hogy én magam oszthassam be az időmet. Arra viszont nyilván nem gondoltam, hogy így fognak eltelni az évek.

Addig kotorászom a papírok között a dossziéban, amíg a kezembe nem akad Lars levele:

Kedves Kisasszony!

Tudom, hogy nem ismerjük egymást, és tudom, hogy sokak szerint butaság ilyen módon ismerkedni.

Úgy hallottam, hogy sohasem lesz belőle semmi. Tulajdonképpen elhiszem, mert nemigen találkoztam még olyanokkal, akiknek sikerült volna. De elolvasva a hirdetését (valójában vagy egy tucatszor olvastam el), a leírás alapján úgy gondolom, olyan valaki vagyok, akivel ki tudna jönni.

Azt írja, hogy legyen játékos kedvű, de nem ostoba. Íme, néhány dolog, amit szeretek. Például meglátogatni az unokaöcsémet és az unokahúgomat, hogy focizzak velük az utcán. Nem kell aggódni, puha labdával játszunk, és még nem törtük be egy autó szélvédőjét sem – a srácok 12 és 8 évesek, elég nagyok már ahhoz, hogy figyeljenek a forgalomra. Szeretek még ezt-azt készíteni más embereknek. Mikor az unokahúgom és az unokaöcsém kicsi volt, építettem nekik egy hintát a nővérem hátsó udvarán. Kutyaházat egy barátom kutyájának, hogy legyen hol töltenie az éjszakát, ha hideg van. Lehet, hogy ezek nem játékos dolgok, de örömet szereznek másoknak, ami mosolyt csal az arcomra.

Említette az utazást. Eddig nem volt alkalmam annyit utazni, amennyit szeretnék. Svédországból vándoroltunk be az Egyesült Államokba a szüleimmel, tizenéves koromban. Keményen kellett dolgoznom, hogy megalapozzam a jövőmet ebben az országban, de most már jobban állnak a dolgaim és megvan a lehetőségem a kényelmesebb életre. Remélem, hogy ennek az utazás is része lesz, úgy az országon belül, mint külföldön.

Járt már Európában? Én azóta nem utaztam vissza, de egy napon szeretnék, különösen egy útitárssal, aki értékelni tudná az Óvilág szépségeit és történelmét.

Ezt nem említette, de engem érdekelnek az amerikai sportágak, kivált a baseball. Maga talán nem rajong érte. Remélem, hogy ha sikerül találkoznunk és megismerjük egymást, elnézi nekem ezt a kedvtelést. Azt mondják, a baseball Amerika kedvenc sportja, és, immár magam is amerikaiként, úgy éreztem, hogy az enyém is.

Örülök, hogy nem félt megírni: olyan férfit keres, aki családot akar. Úgy tűnik, sok hölgy ezt nem meri beismerni, mintha azt hinné, hogy ettől kevésbé lesz kívánatos a férfiak szemében.

Talán igazuk is van, mert sok pasas (kivált egy bizonyos életkoron túl) vagy már horogra akadt, vagy hallani sem akar gyerekekről. Én nem így érzek. Mindig is szerettem volna családot, és remélem, hogy még nem késő! (Csak 34 éves vagyok, gondolom, van még időm.)

Most láthatja, kisasszony, miért ragadott meg a hirdetése.

Remélem, válaszol nekem. Szívesen megismerkednék magával.

Üdvözlettel:

Lars

Ülök ott a levéllel, újraolvasom. Bámulom a telefonszámot az utóiratban. Aztán még néhányszor elolvasom a levelet. Persze nem egy Shakespeare. De az világos, miért akartam kapcsolatba lépni vele. Van valami ennek a pár oldalnak a szavaiban; tagadhatatlan, hogy rezonálunk egymásra.

Később, miután felvágtam a zöldséget a vacsorához, telefonálok Friedának. Bár félek, hogy még mindig rossz kedvében találom, muszáj beszélnem vele. Gyaloglás közben, gondolom, talán kiszellőztette a fejét.

A harmadik csengésre veszi fel; barátságos a hangja, ahogy felismeri az enyémet. – Hiányzom? – kérdezi. – Tudom, hogy már majdnem két órája nem láttuk egymást.

Nevetek. – Persze – mondom. – De nem csak ezért hívlak. – Belevágok, és megkérdezem: – Emlékszel arra a Lars nevű pasasra? A válaszolók közül?

Frieda hallgat, ezért újra megkérdezem.

– Gondolkozom – mondja. – Neked vagy nekem?

Amikor feladtam a hirdetést – és átfutottam az első válaszokat –, rájöttem, hogy nem mindegyik fog megfelelni nekem. – „Csodállatos vagyok. Hívjál fel”, ennyiből állt az egyik, sok mindent eláruló levél. És sajnos nem volt egyedül.

Akadtak mások is, akik – bár össze tudtak rakni pár egyszerű mondatot – nem keltették fel az érdeklődésemet. Különböző okokból: túl magas, túl beszédes, túl simulékony.

Egyik este átjött hozzám Frieda, és egyenként végigolvastuk a leveleket. Három kupacba osztottuk őket: „Kitty”, „Frieda” és „Kuka”. A Kitty kupacba kerültek azok, amelyek valamiért érdekeltek. – Végül is én adtam fel a hirdetést – mondtam nevetve Friedának. – Én választok először. – Frieda kupacába tettük azokat a leveleket, amelyek elsőre csak lanyha reakciót váltottak ki belőlem. Frieda többet is kiválasztott közülük, hogy esetleg majd kapcsolatba lép velük.

– Miért ne? – indokolta. – Egyébként úgyis ide kerülnének – mutatott a „Kuka” halomra.

Az már a sors iróniája, hogy neki nagyobb szerencséje volt a levelekkel. Jó néhány randija összejött, és végül hosszú hónapokig járt is valakivel, akit az én hirdetésemnek köszönhetően ismert meg. Már azt hittem, hogy komoly lesz a dolog, de végül nem lett az. Amikor Frieda közölte, hogy vége a kapcsolatuknak, csak rántott egyet a vállán. – Egyszerűen nem volt elég jó nekem – mondta. – Ő nem volt olyan nagy véleménnyel rólam, mint te, Kitty.

A Frieda név alapján talán úgy képzelik el a legjobb barátnőmet, mint akinek göndör, vörös a haja és kicsit hajlamos önmaga körül forogni, akár a Peanuts képregény Friedája. S bár az én Friedámból is előtör néha a hiúság – kiből nem? –, egyáltalán nem úgy néz ki, mint az a kislány. Magas, hosszú, egyenes, fekete haja van, csaknem az ellentétem. Sportos alkatú és erős; softballozott és tagja volt az úszócsapatnak a középiskolában, de a mai napig eljár hetente néhányszor az egyetemi uszodába. Bárkivel leáll beszélgetni, akivel találkozik, a Vogue-ban mozijegyet áruló tinilányoktól az időnként beeső, eltévedt járókelőkig, akik a könyvesboltunkban kérnek útbeigazítást a város egy teljesen más részébe. A többi boltos az üzletsorunkon „igazi eladónak” nevezi Friedát. Én meg a „könyvmoly” vagyok.

– Lars az enyémek között volt – mondom most neki. – Tudom, hogy az enyémekre nem emlékszel olyan jól.

Frieda nevet. – A múlt hétre is alig emlékszem. És azt akarod, hogy tudjam, kivel jöttél össze, mikor is… nyolc évvel ezelőtt?

Kiveszek egy sárgarépát a hűtőből, és elkezdem pucolni. – Csak reménykedtem.

– De miért? Újra összefutottál vele?

– Bizonyos értelemben. – De nem mesélem el, mert még Frieda számára is nevetségesnek hangozna.

– Feladtál egy újabb hirdetést?

– Nem, nem erről van szó. – Kis korongokra aprítom a sárgarépát.

– Figyelj, most mennem kell. Épp vacsorát főzök. Viszlát, holnap.

Miután leteszem, újraolvasom Lars levelét és a hirdetésemet.

Sokadszorra olvasom azóta, hogy hazaértem.

Aztán eszembe jut még valami. Beszéltünk. Beszéltem vele telefonon.

Csak egyszer. Én hívtam őt, mert ilyen körülmények esetén ez az okos módszer – tudtam meg Friedától. – Mert ha úgy érzed – magyarázta –, hogy most szalajtották a bolondokházából, könnyen megszabadulhatsz tőle. Nem tud visszahívni.

Miután aznap este többször is elolvastam Lars levelét, vettem egy nagy levegőt, felemeltem a kagylót, és tárcsáztam a megadott számot. Azonnal felvette.

– Katharyn vagyok – mondtam, ízlelgetve az új nevet. Frissnek és csiklandósnak éreztem, mint a mentás leheletfrissítőt. – A hirdetés…

– Katharyn. – Tőle visszahallva mágikusnak, egyedinek, különlegesnek éreztem a nevem. – Tudtam, hogy maga lesz az.

Ettől kicsit megijedtem. – Honnan tudta? – kérdeztem idegesen.

Nevetett. Kellemes nevetése volt. – Csak úgy tudtam.

Lehalkítottam a rádiót, hogy jobban halljam a vonalban. Ó, te jó ég – most már emlékszem, mikor volt éllovas az a Rosemary Clooney-szám a slágerlistán.

Az ment akkor este a rádióban. Aznap este, amikor telefonon beszéltünk. Csillagok a szemedben, de tényleg.

Lars megkérdezte, milyen napom volt, hol dolgozom. – Éppen két állás között vagyok – mondtam. Aztán beszéltem neki a könyvesboltról, amelyet néhány hét múlva készültünk megnyitni.

– Milyen izgalmas perspektíva – mondta. – Maga igazán lenyűgöző, Katharyn.

Lenyűgöző. Merem állítani, hogy soha életemben senki nem használta még rám ezt a jelzőt. Neveztek már okosnak. Barátságosnak is. De lenyűgözőnek? Magasra tette a lécet, soha fel sem merült volna bennem, hogy megugorhatom.

– Magam is azt fontolgatom, hogy saját vállalkozásba kezdek – közölte velem Lars. – De korántsem olyan izgalmasba, mint a magáé. Ez csak egy építészeti cég lenne.

Nevettem. – Hát, nekem ez nagyon is izgalmasnak hangzik – mondtam. – Hogyan került erre a pályára?

– Ó, már évek óta ezzel foglalkozom – válaszolta. – Mindig szerettem dolgokat építeni. Odahaza Svédországban az apám ácsként dolgozott, és sokszor mentem vele segíteni. Egy olyan kisvárosban, mint a miénk, ha házat építesz valakinek, akkor meg is tervezed. Ideát, miután meghaltak a szüleim, alkalmi munkákat vállaltam. Végül sikerült annyit megtakarítanom, hogy beiratkozhattam a denveri egyetemre. Akkor már tudtam, hogy építész diplomát akarok szerezni. A koromhoz képest későn, huszonnégy évesen végeztem el az egyetemet, negyvennégyben. Egy kis cég alkalmazott a városunkban, és a többi már jött magától.

– Negyvennégyben. – Ez egy pillanatra elgondolkoztatott. – Nem vonult be?

Mindenki, akit ismertem, Kevin és a többi fiú az egyetemről, a középiskolából, az egyházból vagy a környékről, mind katona volt ’44-ben.

Hosszan hallgatott.

– Lars? Ott van még? – kérdeztem halkan.

– Nem lehettem katona – válaszolta végül. – Alkalmatlannak találtak.

– Miért?

Hallottam, ahogy nagy levegőt vesz, majd lassan kifújja.

– A szívem miatt… arhythmia – mondta, aztán gyorsan hozzátette: – Nem olyan rémes, mint amilyennek hangzik. De azt jelenti… azt jelenti, hogy szabálytalanul ver a szívem. – Egy másodpercre csönd lett, majd azt mondta: – Azt jelenti, hogy rossz a szívem.

Nem válaszoltam. Az apámra gondoltam, akinél nem ismerek nagyobb hazafit. A háború alatt sztrájkoltak a közművesek, és ő volt az egyetlen munkás, aki bement dolgozni a sztrájktörők közé. Az áramellátó megszüntette az otthonokba szánt villanyórák gyártását, és a munkások átálltak a háborús erőfeszítéseket támogató elektronikus berendezések összeszerelésére. Az apám azt mondta, hogy bármi, amivel segítheti a katonáinkat, többet ér, mint az a néhány plusz garas a zsebében. Az járt az eszemben, hogy mit szólna az apám, ha egy olyan férfival járnék, akit alkalmatlannak találtak a szolgálatra a háború idején.

– Katharyn?

– Igen.

– Rendben van, hogy nem voltam katona?

Néhány másodpercig hallgattam, és csak aztán válaszoltam: – Hát, nem úgy tűnik, hogy maga tehetett róla – ütöttem el egy kacagással. – Beszéljen még az építészetről.

– Inkább üzleti projekteket vállalok – mondta. – Irodaépületek és hasonlók. Nem olyan látványos, mint a lakóháztervezés, de nagyobb kihívás szakmailag. Manapság sok az előre gyártott elemekből épülő ház, ugyanazzal az alaprajzzal. Én szeretném magam megtervezni és felépíteni a házamat majd egy napon, hogy egyedi legyen. – Sóhajtott, és kihallottam a hangjából a vágyakozást. Tovább beszélt az alapítás előtt álló saját építészeti irodájáról. – Tudok annyit, mint a főnökeim a jelenlegi cégemnél – magyarázta. – Az egyetlen különbség az ő munkájuk és az én munkám között a név a cégtáblán és az összeg a fizetési csekken.

– Ez azért valami – válaszoltam, és komolyan is gondoltam. Csodáltam azért, hogy a saját erejéből akar boldogulni. Tapasztalatból tudtam, amit Friedával együtt szereztünk, hogy még gondolatban sem könnyű egy ilyen lépést végrehajtani.

Több mint egy óráig beszélgettünk. Végül azt mondtam, hogy későre jár.

– Ez igazán remek volt – mondta Lars. – Szeretnék máskor is beszélgetni magával, Katharyn.

Tétováztam egy pillanatig, aztán azt mondtam: – Mi lenne, ha találkoznánk? Butaság lenne megint csak telefonon beszélgetni. Személyesen is találkoznunk kéne, hogy lássuk egymást.

– Tényleg így gondolja? – Meglepettnek tűnt.

– Persze.

– Ez esetben, Katharyn, beszéljünk meg egy randevút.

Két nappal későbbre egyeztünk meg egy kávézásban.

– Akkor – mondta, miután tisztáztuk a részleteket –, azt hiszem, mára ennyi volt.

– Mára ennyi.

– Katharyn…

Vártam, aztán azt mondtam: – Igen?

Lágy volt a hangja. – Semmi, csak… tényleg nagyon várom, hogy találkozhassam magával.

– Én is várom.

Nem válaszolt. Hallottam, hogy kicsit kapkodva szedi a levegőt. – Van még valami? – kérdeztem.

Lassan válaszolt: – Nem, én csak… nem, nem hiszem. Jó éjszakát.

– Jó éjt – feleltem. És mindketten letettük.

Tartom a kezemben a leveleket, a papírokat, a dossziét. Ülök az íróasztalomnál, és kibámulok az ablakon. Összeszorítom az ajkam. Érzem a bőröm alatt a forrongó haragot.

Mert ennyi volt.

Nem jött el a megbeszélt találkozóra.

Harmadik fejezet

Még szép, hogy hülyeség. Folyton beképzelek magamnak efféle dolgokat. Hirdetés útján ismerkedni elég rázós. Első kézből tapasztaltam meg, hogy milyen sok fura madár van a világon – olyan férfiak, akik teljesen normálisnak tűnnek a levelük alapján, akár még a telefonban is, de ha egy fedél alatt vagy velük, mindjárt rájössz, hogy nem stimmel náluk valami. Lehet, hogy fogalmuk sincs arról, mit jelent úriembernek lenni. Lehet, hogy már van csajuk. Lehet, hogy azt hiszik, kapcsolatot keresnek, de igazából csak azt akarják, hogy elmondhassák az anyjuknak vagy a nővérüknek: ők próbálkoznak. De a szívük mélyén pusztán azt szeretnék, hogy hagyják békén őket.

Egyáltalán nem akarnak állandó barátnőt – ne adj’ isten feleséget.

Csalódott voltam ugyan, de a legkevésbé sem lepődtem meg, amikor ott ültem egyedül abban a kávézóban nyolc évvel ezelőtt; kötelességtudóan ittam a kávét, és vártam, tizenöt, húsz, harmincöt percig.

Figyeltem az üvegablakon át az elhaladó embereket. Párok sétáltak el előttem, idős hölgyek vezettek kis kutyákat strasszal kirakott pórázon, anyák toltak dundi kisbabákat a babakocsiban. Felmerült bennem, nem ül-e Lars az utca túloldalán a kocsijában meglapulva, engem lesve. Arra tippeltem, hogy kizárólag a külsőm alapján dönthette el – ami nem is olyan rossz, mondtam magamnak kissé restelkedve; délután megcsináltattam a frizurámat, és különös gondossággal rúzsoztam ki a számat –, hogy nem érdemes arra vesztegetnie egy órát a drága idejéből, hogy megigyon velem egy kávét.

Végül, két újratöltés után felálltam az asztaltól. Vettem a kabátom, és felszegett fejjel kisétáltam az ajtón. Ragyogó, bátor mosolyt kényszerítettem az arcomra. Ha figyel, akkor láthatja, hogy nem érdekel.

Vacsora után egy órát azzal töltök, hogy leszedegessem a ragasztószalagot a hálószoba ablakairól és a szegélylécekről. Összeszedem az újságpapírt a padlóról, visszaakasztom a függönyöket és a sötétítőket. Fontolóra veszem, hogy egyedül cipeljem-e be a bútorokat, de végül úgy döntök, hogy minek erőltessem túl magam. Inkább ágyba bújok, és azonnal sötét, kezdetben álomtalan álomba merülök.

És ott vagyok megint. A zölddel tapétázott hálószobában.

Szürkés reggeli fény szüremlik be a teraszajtón és újra látom az aláhulló kis hópihéket. Itt mindig esik a hó?

Összebújunk Larsszal, körém fonja a jobb karját. Érzem a felkarja súlyát a derekamon, meleg leheletét a nyakamban.

Kissé elfordulok, hogy ránézzek. Ki vagy te? Kérdezem tőle némán. Félek, hogy ha hangosan kimondom, felébresztem. Mit keresek itt melletted?

Mintha fennhangon kérdeztem volna, kinyitja azt a szédítő kék szemét. – Jó reggelt, szerelmem – mondja maga felé fordítva az arcomat, hogy megcsókolhasson. Meleg és meghitten ismerős a csókja. Úgy érzem, mintha naponta csókolnám, már évek óta.

– Jó reggelt – mormolom. Nagyon jólesik; szeretném a lehető legtovább élvezni.

Közelebb nyomakszom hozzá, érzem a combomon a keménységét. Elbizonytalanodom. Aztán eszembe jut, hogy csak álmodom, és valójában nem számít, mit mondok vagy teszek, így hát megkérdezem tőle: – Hány óra van? Szabad nekünk most… – hebegem, nem nagyon találom a szavakat, még ebben a nem is létező világban sem.

– Ha gyorsak leszünk – mosolyog. – Imádom a vasárnapokat.

Mire vad szeretkezésbe kezdünk, de azért résen vagyunk, ahogy mindig is elképzeltem a házaspárokat, akik kora reggel végre találnak maguknak néhány szabad percet. Gyorsnak kell lenniük, mert a gyerekek bármikor felébredhetnek.

Gyöngéden simogatja végig a testemet, gyakorlott, tehetséges kézzel. Kigombolva felül a hálóingemet a mellbimbómra tapasztja az ajkát. Ívbe feszülő háttal, halkan nyögve fogadom be. Már el is felejtettem, milyen csodás érzés.

Teljesen belém merül, és én mozgatni kezdem a csípőmet – eleinte lassan, aztán lendületesebben, ahogy ráhangolódom. Gyorsan és hevesen érem el a csúcsot, erőteljesebbnek érzem, mint bármelyik szexuális élményemet, amelyre vissza tudok emlékezni. Elképeszt, milyen mélyen, egész testemben átélem az orgazmust. Felkiáltok, aztán az ajkamba harapok, félve, hogy túl nagy zajt keltek.

Ő is közel jár, felgyorsul a lélegzete, és érzem a mellemen a szívverését. Ekkor hirtelen lelassítja a ritmust, amíg szinte teljesen mozdulatlan nem lesz.

– Mi a baj? – kérdezem riadtan. – Jól vagy?

Kissé gyorsít, élénkebbek a mozdulatai, de távolról sem olyan hevesek, mint az orgazmusom előtt. – Jól vagyok – mondja. – Csak kicsit… lassítanom kellett…

Hallgatok, vele mozgok, igazodom a megváltozott ritmushoz.

Elérve a csúcsot legördül rólam, felhúzza a pizsamanadrágot a derekára, és csendben fekszik mellettem. Lesimítom a hálóinget a lábamon, hozzá bújok, és a mellkasára teszem a kezem.

Zakatol a szíve. – Jól vagy? – kérdezem meg újra.

– Jól vagyok. – Mosolyog, felém fordítja az arcát. – Tudod, hogy néha muszáj lelassítanom… könnyebb, ha…