Az elnyomás pszichológiájának megértésével a társadalmi átalakulás szolgálatában

MELANIE JOY, PhD

Tartalom

Bevezetés

Az erőszak és az erőszakmentesség pszichológiája

Az „izmusok” kategorizálása és a kapcsolati dimenziók

A könyvről

Kihez szól ez a könyv

1. Elnyomás – Kapcsolati diszfunkció

Az elnyomás hierarchiáján túl

Az erkölcsi érték hierarchiájának mítosza

Az elnyomás mint kapcsolati jelenség

A kapcsolatiság és a kapcsolati viselkedés

Elnyomás és bántalmazás

Hatalomarchia: az elnyomás metarendszere

2. A hatalom folyamata

Mi a hatalom?

A hatalom „útja”

A hatalom modelljei

Túlhatalom (a dominanciamodell)

A fizikai és a lélektani túlhatalom és a hatalomtól való
megfosztottság

Együttműködő hatalom (a funkcionalista modell)

Szégyen és fölény kontra önérzet és alázat

Trauma és függőség kontra szeretet és jelenlét

3. Hatalmi rendszerek

Rendszerek: az életünket és világunkat alakító táncok

Hatalomarchia

Hatalmi szerepek és szabályok

A hatalomarchiák három védelmi eszköze

4. Torzítások és hatalom

A társadalmi hatalomarchiák kettős stratégiája

Elsődleges kognitív torzítások

Intézményesített hatalomarchia

A belső valósággá tett hatalomarchia

Másodlagos kognitív torzítások: az ellenrendszerek érvénytelenítése

A torzítások erejének csökkentése a tudatosság növelésével

5. A hatalom narratívái

Narratívák

Kiegyensúlyozatlan bizalom a narratívákkal szemben

A valóság meghatározása: a társadalmi hatalomarchiák tömeghipnózisa

Amikor a narratívák ütköznek

A társadalmi hatalomarchia metanarratívája és a szégyen

Narratívák és elégtelenség

Narratívák, szükségletek és az irányítás érzékelése

Narratívák és tekintély

Narratívák és harag

Narratívák és előítéletek

A belső valósággá tett elnyomás és privilégium

A társadalmi hatalomarchiák és a traumanarratíva

A narratívák erejének csökkentése a tudatosság növelésével

6. A privilégium hatalma

Gyakorlati és pszichológiai privilégiumok

A privilégium három legfontosabb jellemzője

A kiváltságos emberek több teret foglalnak

A kiváltság láthatatlan az azzal rendelkező emberek számára

A kiváltságokról ritkán mondanak le önként

A meritokrácia mítosza

A kiváltság erejének csökkentése a tudatosság növelésével

7. A hatalom átalakítása

Valódi és hamis együttműködő hatalmi rendszerek

Fundamentalista rendszerek

Traumatikus rendszerek

Pszeudo-együttműködő hatalmi rendszerek és a hatalom torz
felfogása

A hatalomarchia hatalomarchiát teremt

A kapcsolatiság megerősítése

A tudatosság fejlesztése és az éberség gyakorlása

8. Az elnyomáson túl

A hatalomarchia átalakítása kiváltságos helyzetből

Tanulni és meghallgatni

Kommunikációnk testreszabása

A traumából való felépülés stádiumainak megértése

A hatalomarchia átalakítása, amikor kiváltságosak vagy
elnyomottak vagyunk

A hatalomarchia átalakítása aktivistaként

Óvatosan a kritizálással

A megszégyenítés elkerülése

Jelenlét és a méltóság tiszteletben tartása

Szövetségesek behívása, szövetségek kialakítása

Javaslatok a felhatalmazó kommunikáció kialakításához

Jegyzetek

Szójegyzék

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Bevezetés

Ha a szív tükre homályos, csak tisztítsd le a felszínéről, ami rárakódott.

– RUMI

E könyv megírásához vezető utam négyéves koromban kezdődött. Forró nyári nap volt, amit szüleimmel töltöttem apám halászhajóján, a kedvenc helyemen ezen a világon. Aztán fogtam egy halat.

Szüleim tapsoltak és nevettek, elmondták, mennyire büszkék rám, én azonban zavarodottnak és zaklatottnak éreztem magam. Nem értettem, miért nem osztozom örömükben; néztem a halat, amit az imént fogtam ki az óceánból, ahogy levegőért kapkodva vadul verdes a hajó fedélzetén, és semmi mást nem éreztem, csak szomorúságot. És bűntudatot.

Az után a nap után apám hajója, amely azelőtt legnagyobb örömöm forrása volt, lelki fájdalmam kiváltója lett. Elviselhetetlen volt látnom, ahogy a vergődő halakból kihúzzák a horgot, és bedobják őket egy véres vödörbe, hogy megfulladjanak. A tenger gyümölcseitől, ami azelőtt kedvenc ételem volt, olyan rosszul lettem, hogy ha enni próbáltam belőle, elhánytam magam.

Érzelmeim és testem így válaszoltak egy paradoxonra, amelynek megértéséhez gyermeki elmém nem volt elég fejlett. Nem tudtam összeegyeztetni, miként lehet, hogy érző emberek – ráadásul a saját szüleim – ártanak más lényeknek, és ebben az ellentmondásban sem kivetnivalót nem látnak, sem rosszul nem érzik magukat tőle. Szüleim mélyen elültették bennem az erős elkötelezettséget az Aranyszabály gyakorlására: úgy bánjak másokkal, ahogy én szeretném, hogy velem bánjanak. Ugyanígy tettek tanáraim, az egyház papjai, és majdnem minden felnőtt, aki hatással volt a fejlődésemre. Mégis, bármerre is néztem, azt láttam, hogy ezt az állítólag legszentebb alapelvet megsértik, ez azonban senkit nem érdekel a legkisebb mértékben sem.

Akár apám gyilkolt élvezettel halakat, akár mozifilmek ábrázolták szerepmintaként az érzelmileg felzaklatott nőket felpofozó férfiakat (elvégre az 1960-as években vagyunk), vagy gyerekek bántalmazták rendszeresen egymást a játszótéren, a közönyös tanárok orra előtt, mindig pontosan ugyanazzal a kapcsolati paradoxonnal szembesültem. Azzal, hogy az Aranyszabályt – az alapelvet, amelynek egymáshoz való kapcsolódásunkat kellett volna szabályoznia – ugyanolyan könnyen dobták sutba, mint amennyire nagyra becsülték; és legfőképpen azzal, hogy ez az ellentmondás kimondottan láthatatlan volt.

Csak két évtizeddel később voltam képes felfogni és szavakba önteni ezt a kapcsolati paradoxont, a jelenséget, amelyre az évek során egyre érzékenyebbé váltam. Mélyen megérintettek a társadalmi igazságtalanságok, és megdöbbentett az emberiség diszfunkcionális állapota, amely nemhogy megengedte, de bűnös módon okozta is a világban mindenhol jelenlévő szenvedést. Mi lehet az, töprengtem, ami miatt az emberek elkerülik az atrocitásokat, ahelyett, hogy bátran szembenéznének velük? Hogy lehet, hogy ugyanazok az emberek, akik az utcára mennek tüntetni az emberi jogokért, saját családtagjaikkal rosszul bánnak? Miért van az, hogy akik azt állítják, olyan társadalmat akarnak, amely az együttérzés és az igazságosság értékeire épül, ugyanezen értékek ellen foglalnak állást és cselekszenek?

A válaszokat ezekre a kérdésekre egy újabb, állatokkal kapcsolatos esemény adta meg számomra, amely ezúttal a hamburgerhez kötődött. Huszonhárom éves voltam, és megettem egy campylobakter baktériummal (a vörös hús világának szalmonellája) fertőzött marhahúspogácsát. Kórházba kerültem, ahol intravénásan kaptam az antibiotikum-kezelést, az eset után pedig azon kaptam magam, hogy az undortól többé nem bírok húst enni.

Ahogy utánaolvastam új, vegetáriánus étrendemnek, belebotlottam az állattenyésztésről szóló adatokba. Amit találtam, az sokkolt és elborzasztott. A szükségtelen szenvedés mértéke, amelyet milliónyi állati lénynek kell elszenvednie, és a természeti környezet pusztulása majdnem felfoghatatlan volt számomra. Még ennél is jobban felzaklatott az, hogy senki, akivel beszéltem arról, amit megtudtam, nem volt hajlandó meghallani, amit mondtam. A válaszok, amiket kaptam, majdnem mindig a „ne beszélj erről, elrontod az ebédemet” mondat különböző változatai voltak, vagy egyenesen radikális vegetáriánus hippi propagandistának neveztek. Ezek az emberek a baráti köröm és a családom tagjai voltak – lelkiismeretes, észszerűen gondolkodó emberek, akik elkötelezték magukat, hogy egy igazságos és együttérző világot hozzanak létre, és akik őszintén törődtek az állatokkal.

Az erőszak és az erőszakmentesség pszichológiája

Mivel meg akartam érteni, mi az, ami miatt az emberek kapcsolati szempontból ellentmondásos hozzáállásokat és magatartási formákat tanúsítanak – amelyek életre hívták azt a kapcsolati paradoxont, amit akkor figyeltem meg, amikor megöltem a halat –, beiratkoztam egy doktori képzésre, amelynek az erőszak és az erőszakmentesség pszichológiája volt a témája. Mi az, kérdeztem, ami képessé tesz érző embereket, hogy részt vegyenek abban, hogy másoknak – legyenek azok emberi vagy nem emberi lények – ártsanak, vagy más módon támogassák ezt? Ezek után mi az, ami segíthet megváltoztatni ezt a lelki beállítottságot?

Kutatásom fókuszát leszűkítettem a kapcsolati paradoxon egy bizonyos kifejeződésére: az állatok elfogyasztásának társadalmi lélektanára, a jelenségre, amelyet karnizmusnak neveztem el. Választ keresve arra a kérdésre, hogyan lehetséges, hogy olyan emberek, akik törődnek az állati lények jólétével, mégis elfogyasztják (vagy megölik) őket, interjúkat és felméréseket készítettem, a válaszokat pedig kódoltam és elemeztem. Azt a végkövetkeztetést vontam le, hogy (bizonyos) állatok fogyasztása nagymértékű társadalmi és pszichológiai kondicionálás eredménye, amely eltorzítja a természetüknél fogva együttérző és észszerűen gondolkodó emberek érzékelését, leblokkolja empátiás készségüket, hogy olyan értékeik ellenében cselekedjenek, mint a könyörületesség és igazságérzet, anélkül, hogy teljes mértékben felismernék, mit tesznek. Más szóval, a karnizmus arra tanít minket, hogy az Aranyszabályt megszegjük, anélkül, hogy tudatában lennénk, vagy érdekelne bennünket, hogy ezt tesszük.

Kutatásom tanulsága nem pusztán a karnizmus felfedezése volt, hanem különösen annak megértése, hogyan épülnek fel az erőszakos és elnyomó ideológiák. Elemeire bontottam a karnizmus rendszerét, azonosítottam és bemutattam azt a specifikus társadalmi és pszichológiai védekező mechanizmust, amely azt életben tartja. Eközben rájöttem, hogy ugyanezek a mechanizmusok működnek minden elnyomó rendszerben. Más szóval, ugyanazok a pszichológiai (és társadalmi) mechanizmusok, amelyek képessé tesznek minket arra, hogy nem emberi lényeknek ártsunk, tesznek képessé arra is, hogy emberi lényeknek ártsunk.

A karnizmusról szóló elméletem a Miért szeretjük a kutyákat, esszük meg a disznókat és viseljük a teheneket? című könyvem* által lett közismert. Reményeim szerint a könyv hatására egyrészt a nem vegetáriánusok elgondolkodnak a tenyésztett állatokhoz fűződő kapcsolatukon, másrészt minden ember, ideértve a vegánokat is, felismeri, hogyan befolyásolják egymáshoz való viszonyainkat a különböző elnyomó rendszerek. Reményeim bizonyos mértékben beteljesültek; többen megosztották velem, hogy könyvem több problémára párhuzamosan alkalmazható, és hogy tudatosabbá váltak az elnyomás számtalan formája iránt.

* Melanie Joy: Why We Love Dogs, Eat Pigs, and Wear Cows: An Introduction to Carnism (2009); Magyar kiadás: Melanie Joy: Miért szeretjük a kutyákat, esszük meg a disznókat és viseljük a teheneket? – Bevezetés a karnizmusba (Angyali Menedék, 2018)

Az „izmusok” kategorizálása és a kapcsolati dimenziók

Az emberek figyelemre méltó képessége a kategorizálás, és ez alól a vegánok sem kivételek. Éppen akkor, amikor a társadalmi szempontból haladó nézeteket valló, ám húsevő családom és barátaim karnizmussal kapcsolatos figyelemfelhívási kísérleteimmel szembeni ellenállásával találkoztam, azt tapasztaltam, hogy számos vegán személy az emberi lényekre irányuló feminizmusra, rasszizmusra és más elnyomási formákra vonatkozó figyelemfelhívási kísérleteimmel szemben szintén védekezőn válaszol. Rámutatnék arra, hogy bár a vegán mozgalom körülbelül 80%-a nő, vezetőik többsége mégis férfi. Szintén megjegyezném, hogy a vegán mozgalom nem mindenben tükrözi a színes bőrűek tapasztalatait és szükségleteit (pedig ezt a színes bőrű vegánok már jó ideje hangoztatják).[1] Az ezzel kapcsolatos megjegyzéseimet nagyrészt figyelmen kívül hagyják, vagy egyenesen ellenük érvelnek olyanok, akik maguk is bevallják, hogy az általam felvetett problémákat kevéssé vagy egyáltalán nem ismerik, esetleg azok létezéséről tudomásuk sincs.

A társadalmi igazságtalanságokról vegán aktivistáknak, illetve a társadalmi igazságtalanságok ellen küzdő aktivistáknak a veganizmusról tartott beszédeim élményanyaga egymással párhuzamba hozható. Világossá vált számomra, hogy a legtöbb esetben, ha az emberek ki is lépnek egy „izmusból”, azonnal belépnek (vagy inkább benne maradnak) egy másikba(n), abban a hitben, hogy már megszabadították magukat mindenféle „izmustól”.

Ugyanezt a jelenséget figyeltem meg az emberi kapcsolódások mindhárom dimenziójában: a csoportos/társadalmi, a személyek közötti és a személyen belüli (az énen belül és felé) szinteken. Az emberek hajlamosak feltételezni, hogy az egyik dimenzióban végbement tudatosulás és átalakulás automatikusan magával hozza a tudatosulást és átalakulást a többi dimenzióban is. Ha az emberek ki is lépnek az elnyomó vagy bántalmazó[2] dinamika egyik dimenziójából, legtöbbször mégis benne rekednek más dinamikákban, amelyekben egyik, vagy mindkét előző jelenség fennáll. Például olyan emberek, akik együttérzőbb és igazságosabb társadalmi irányelvek megvalósításán tevékenykednek, gyakran sértő kifejezéseket használnak azokra, akikkel nem értenek egyet, és ezzel a személyek közötti dimenzióban pontosan azt gyakorolják, ami ellen a társadalmi dimenzióban küzdenek.[3]

Rájöttem, hogy itt az ideje egy olyan elemzésnek, amely felfedi az elnyomás összes formájának és kifejeződésének közös nevezőjét. Mi az a „metarendszer”, amely mintegy befedi az összes elnyomó rendszert, és áthatja az összes kapcsolati dimenziót? Honnan tudjuk, hogy benne vagyunk? Hogyan hat arra, ahogy a világhoz, másokhoz és saját magunkhoz kapcsolódunk? Legfőképpen, mit tehetünk, hogy kilépjünk belőle – vagy talán még pontosabban: megváltoztassuk a hozzá fűződő kapcsolatunkat?

A könyvről

Ez a könyv kutatásom eredménye, amelyet a fenti kérdésekre adott válaszok megtalálása érdekében folytattam. A könyvben bemutatok egy elméleti keretrendszert, egy modellt, ami kapcsolati nézőpontból segít megérteni az elnyomás szerkezetét és természetét. A keretrendszer részben azon az empirikus kutatáson alapul, amelyet doktori disszertációm részeként végeztem el, illetve az azután következő években elvégzett elemzés kiterjesztésén. A keretrendszer azonban messze túlmutat a karnizmussal kapcsolatos elemzésen. Pszichológusi, társadalmi igazságosságért küzdő aktivista, párkapcsolati szaktanácsadói, lelki sérülésekkel és függőségekkel[4] kapcsolatos előadói munkám során szerzett felismeréseimet szintetizáltam. Ezenfelül a könyvben szereplő gondolatok számtalan tudós és aktivista felbecsülhetetlen értékű munkáját tükrözik, amelyet az elnyomás megértéséhez vezető ösvények megvilágítása érdekében végeztek, áthatolva a ködön, amely beborítja azt.[5] Nagyban támaszkodtam az RCT (Relational-Cultural Theory) korszakalkotó elméletére, amelyet nagyrészt a Wellesley College Stone Centerben dolgozó Jean Baker Miller, Judith V. Jordan, Janet Surrey és Irene Stiver fejlesztettek. Az elméletet kiterjesztettem az emberek közötti kapcsolatokon túli viszonyokra, javaslatot téve egy olyan modellre és szerkezetre, amellyel minden nem kapcsolati rendszert meg lehet érteni.

A modell, amit bemutatok, magyarázó jellegű abban az értelemben, hogy az elnyomást magyarázza, ami a már elkezdett párbeszédeket gazdagítani, a további értekezéseket és kutatásokat pedig bátorítani szeretné. A könyv nem kíván sem az elnyomás átalakítását berobbantó gyújtószikra lenni, sem túlságosan leegyszerűsíteni egy nyilvánvalóan összetett problémát. Inkább azt remélem, hogy az általam bemutatott modell egyszerűen az elnyomás megértésének egy olyan módját mutatja meg, amely a területet már elemző munkák hasznos kiegészítése lehet, egy olyan segédeszköz, ami jól illeszkedik a társadalmi átalakulás megközelítésének már létező eszközkészletébe azok számára, akik ezt hasznosnak találják. (A könyvben mindvégig példákkal segítem tisztázni a bemutatott fogalmakat. Számos ilyen példa a férfi kiváltságról szól, amelyek személyes élményeimből fakadnak: a feminizmus témájában előadóként működtem, és nő vagyok. Ezzel nem szeretném a kiváltságok más formáit jelentéktelennek beállítani – amik közül többet tárgyalok is a könyvben –, vagy azt állítani, hogy a férfiakra a férfi kiváltság és a patriarchátus nincs káros hatással. Ez utóbbi problémát a következő fejezetekben bővebben kifejtem.)

Ebben a könyvben rámutatok arra, hogy van egy minden elnyomó rendszeren átívelő hitrendszer, amelyet hatalomarchiának[6] nevezek. A hatalomarchia nem kapcsolati rendszer, amely az erkölcsi érték hierarchiájába vetett azon hit köré szerveződik, ami szerint egyes egyének vagy csoportok erkölcsi szempontból érdemesebbek másoknál, és amely rendszernek szerkezete az igazságtalan hatalmi egyensúlytalanságok fenntartását szolgálja. A hatalomarchia visszatükrözi és megerősíti a kapcsolati diszfunkciót – a nem kapcsolati hatalmi dinamikát,[7] amely sérti az integritást és károsítja a méltóságot. A hatalomarchia egy metarendszer, ethoszként vagy összefogó rendszerként általánosan hatja át az elnyomó rendszereket. Ennél jobban érzékelhető szinteken is megjelenik: hatalomarchiák lehetnek társadalmi rendszerek, mint például a rasszizmus és a szexizmus; lehetnek személyek közötti rendszerek, mint egy bántalmazó párkapcsolat; illetve a hatalomarchia azt is meghatározhatja, hogyan viszonyulunk önmagunkhoz. Könyvemben a hatalomarchia elemzését mutatom be, megvizsgálva a kulcsfontosságú pszichológiai és társadalmi szerkezeteket, amelyek fenntartják e rendszert, illetve az átalakításához vezető utakat is.

Kihez szól ez a könyv

A könyv megírása azon a feltevésen alapul, miszerint az olvasó elfogadja, hogy az elnyomás valós jelenség. Ezért a könyv nem szól azokhoz, akik szkeptikusak a társadalmi hatalmi egyensúlytalanságok vagy privilégiumok létezését illetően – hiszen mindkettő jól dokumentált jelenség. Ugyanezért nem próbálok senkit meggyőzni arról, hogy – például – a színes bőrűek széles körű társadalmi igazságtalanságot élnek meg, vagy hogy a nők lényegesen kisebb társadalmi hatalommal rendelkeznek, mint a férfiak. Azokat, akiknek nincs legalább alapműveltségük a privilégiumok és az elnyomás témakörében, valószínűleg ellenérzéssel fogják eltölteni az itt kifejtett gondolatok, mert ezek az elnyomás mint jelenség megértésére épülnek, és nem arra, hogy átfogóan megmagyarázzák azt. A könyv azoknak az olvasóknak való, akiket foglalkoztat az elnyomás, és támogatóan viszonyulnak az előremutató társadalmi átalakuláshoz. A könyv azokhoz is szól, akik szeretnék megérteni saját, hatalommal kapcsolatos megtapasztalásaikat azért, hogy javítsanak a saját életükön és kapcsolataikon.

Úgy vélem, hogy a gyors társadalmi átalakulás véghezvitelének jelentős akadálya egy átfogó kapcsolati keretrendszer hiánya, amely által az elnyomás megérthető lenne. Általános tendencia, hogy a különböző elnyomási formákat leegyszerűsítve szemléljük – mintha azok egymástól sokkal különbözőbbek lennének, mint amilyenek valójában, illetve úgy, mintha életünk három kapcsolati dimenziójában elszigetelten léteznének. Azt gondolom, hogy ez nagyrészt annak a ténynek tudható be, hogy még nem azonosítottuk teljesen azt a kulcsfontosságú közös nevezőt, amely az elnyomás minden formáját kiváltja.

Azoknak írtam ezt a könyvet, akik életbe vágóan fontos munkát végeznek egy igazságosabb és együttérzőbb világ megteremtésében. Ez a munka sürgős; alázattal tölt el, és lelkesít azok elkötelezettsége, hatékonysága és zsenialitása, akik segítenek egy mindannyiunk számára élhetőbb bolygó megteremtésében. Remélem, ez a könyv hozzájárul ehhez az erőfeszítéshez.

1. FEJEZET

Elnyomás
Kapcsolati diszfunkció

Ha nem tépjük ki gyökerestől az elnyomó magatartásformákat, azt kockáztatjuk, hogy saját felszabadító mozgalmainkban újrateremtjük az elnyomás keretrendszerét.

– Syl Ko

Az elnyomás – a hatalom igazságtalan elosztása és használata – vélhetően a legfőbb oka az emberi és nem emberi lények szenvedésének és több, a bolygónk története során eddig ismeretlen, elképesztően veszélyes környezeti problémának.[1] Az elnyomásnak számtalan megjelenési formája van, a látszólag ártalmatlantól a katasztrofálisig, a mikroszintűtől (ahogy az egyénekkel bánunk) a makroszintűig (ahogy csoportként működünk). Nemi erőszak, háború, népirtás, gyermekek bántalmazása, szegénység, a természeti környezet lerombolása, nagyüzemi állattenyésztés, terrorizmus, rasszizmus, patriarchátus – az elnyomás minden olyan magatartásban vagy rendszerben megjelenik, amely tükrözi és alátámasztja egy másik vagy mások feletti igazságtalan hatalomgyakorlást és kontrollt.[2] Ezenfelül az elnyomó magatartásformák és az ezekhez társuló attitűdök önmagukat tovább erősítik: az elnyomás elnyomást szül, ördögi kört teremtve. Az elnyomás megszüntetése – a világszerte jelen lévő szenvedés és pusztítás alapját képező, mélyen belénk rögzült gondolkodási és viselkedési mintáink felismerése és átalakítása – korunk minden bizonnyal legfontosabb vállalása.

Az emberiség történelme során számtalan kísérletet tettek az elnyomás különböző formáinak megszüntetésére; és a társadalmi problémák, valamint szerkezeti igazságtalanságok egyre nagyobb mértékű felismerése mellett, szerencsére, egyre több és több elnyomási forma megszűnt. Mindezen változások ellenére a történelemnek sikerül ismételnie önmagát. Gyakran, amikor az egyik elnyomó rendszer lebomlik, egy új emelkedik a helyén, vagy egy már létezőnek ágyaznak meg. Például amikor az antiszemitizmus korlátozása érdekében rendeleteket alkotnak,[3] ezzel egy időben azonban a muszlimellenességet törvénybe iktatják;[4] és bár a fehérek és feketék szegregációját az USA-ban törvény tiltja, az afroamerikaiak tömeges bebörtönzése járványszerűen terjed.[5] Mivel az elnyomás mélyebb alapelveit és szerkezetét még nem tártuk fel – ideértve az elnyomást lehetővé tevő pszichológiai mozgatóerőket –, eddig csupán az elnyomás megjelenési formáit tudtuk megcélozni, annak gyökerét érintetlenül hagyva, mintha valaki a kertjét úgy gazolná ki, hogy a gaz gyökerét a földben hagyja, hogy aztán az bomlásnak induljon, és elburjánozzon. Ha nem értjük a tágabb rendszert vagy metarendszert, amely az elnyomás egyedi formái mögött vagy azokon túl működik, azt kockáztatjuk, hogy az egyik elnyomást a másikra cseréljük, vagy ugyanazon elnyomás számára lehetővé tesszük, hogy alakot váltva új formát öltsön, miközben éppen a társadalmi átalakulás érdekében munkálkodunk.

Az elnyomás metarendszerének megértése nemcsak gátat vet annak, hogy történelmünket megismételjük, hanem képessé tesz arra is, hogy teljesebb és hatékonyabb társadalmi átalakulást vigyünk végbe: arra sarkall minket, hogy kapcsoljuk egységbe társadalmi ügyeinket, hogy erőfeszítéseink hatásfoka így nagyobb legyen, mint az egyes ügyekre fordított erőfeszítéseink egyszerű összege. Például fókuszálhatjuk az energiánkat a globális szegénység megoldására, ugyanakkor érdemes figyelni arra is, hogy a globális szegénység kölcsönösen összekapcsolódik az elnyomás olyan formáival, mint a rasszizmus, a patriarchátus és az állati lények kizsákmányolása. Hívjuk fel hathatósan a figyelmet az elnyomó tudati beállítottságra – ami táptalaja minden elnyomásnak –, hogy a társadalmi változások előidézéséért végzett munkánk szakterületétől függetlenül, erőfeszítésünk tágabb értelemben járuljon hozzá az elnyomás megszüntetéséhez. Így megszakítjuk az elnyomó gondolkodási mintákat, és elkerüljük, hogy akaratlanul is azokat az attitűdöket, magatartásformákat és irányelveket erősítsük újra, amelyek elsődlegesen megteremtik a szerkezeti egyenlőtlenségeket.

Az elnyomás metarendszerének megértése ezenfelül képessé tesz bennünket arra, hogy megtörjük és átalakítsuk az elnyomó gondolkodási és magatartási mintákat magánéletünkben, ami mind egy igazságosabb és együttérzőbb világ, mind pedig saját jólétünk létrehozása érdekében szükséges. Ugyanazon attitűdök és magatartási minták – amelyek lehetővé teszik a társadalmi szintű elnyomást, az állati lények elnyomását és a természeti környezet leigázását – teszik lehetővé a személyek közötti, sőt még a személyen belüli bántalmazást is. Ráadásul mindhárom szint kölcsönösen erősíti egymást, az egyik táplálja a másikat. Amikor a három szint közül bármelyikben megtörjük az elnyomás mintáját, akkor nemcsak leállítjuk az elnyomás megerősítését, hanem segítjük annak átalakulását is. (A személyek közötti és a személyen belüli dimenziók beemelése az elemzésembe nem azt jelenti, hogy a sebezhető csoportok felé irányuló széles körű erőszak nagyon is valós jelenségét kisebbíteni szeretném; ezt a pontot tárgyalom a könyvben.)

Az elnyomás hierarchiáján túl

Gyakran egymás mentén – inkább, mint egymás fölött vagy alatt – több elnyomási forma is működik. Ennek ellenére sokan, akik a társadalmi átalakulásért dolgozunk, hajlamosak vagyunk az elnyomást egy versengő hierarchiában látni, ahol egyesek jobban megérdemlik a figyelmet, mint mások. (Bár stratégiai szempontból fontos figyelembe venni, melyik ügyet vagy elnyomási formát rangsoroljuk előre, a rangsorolás során felhozott érvek nagyon gyakran inkább személyes értékítéleteket tükröznek, mintsem stratégiai megfontolásokat.) Ezenfelül vélekedhetünk úgy, hogy az elnyomás egy formája minden más elnyomási forma alapja – amikor például azt gondoljuk, hogy ha eltörölnénk a patriarchátust vagy az osztályharcot, akkor a kolonializmus összeomlana.[6] Ilyen módon úgy tekinthetünk a különböző elnyomási formákra, mint a létra fokaira, és versenghetünk azért, hogy a legmagasabb fokon az az elnyomás legyen, amelyik minket leginkább nyugtalanít.

Természetesen vannak olyan elnyomási formák, amelyeket más elnyomási formák táplálnak. Például a patriarchátus erősítheti a szexizmust, a heteroszexualizmust és a genderizmust. Tehát a patriarchátus az ethosz vagy a háttér, amelyből az említett elnyomási formák kiemelkednek. Mindazonáltal, bár a patriarchátus hat a genderizmusra, nem feltétlenül idéz elő rasszizmust, vagy részesít előnyben társadalmi osztályokat. Inkább azt mondhatjuk, hogy a patriarchátus kereszteződik az említett elnyomási formákkal, vagyis erősíti azokat, azok is erősítik emezt, és együtt ezek az elnyomási formák jól megkülönböztethető társadalmi kategóriát alkotnak. (Ezt az elképzelést Kimberle Crenshaw ügyvéd-aktivista ismerte fel, és meg is vitatjuk majd a következő fejezetekben.) Például sokkal valószínűbb, hogy színes bőrű nők szegénységben élnek, mint fehér nők vagy színes bőrű férfiak, és – mint gazdasági szempontból hátrányos helyzetű színes bőrű nők – társadalmi tapasztalataik különböznek a gazdasági szempontból hátrányos helyzetű fehér nőkéitől vagy színes bőrű férfiakéitól.[7]

A feltevés, amely szerint az elnyomás versengő hierarchiában létezik, korlátozhatja társadalmi változások eléréséért végzett munkánk hatékonyságát, ugyanis mi, akik különböző ügyekért küzdünk, végeláthatatlan vitákba bonyolódhatunk egymással, hogy megkíséreljük saját ügyünknek a hierarchikus létra legmagasabb fokát biztosítani, ahelyett, hogy egymással egységre lépve eltörölnénk még a létra fogalmát is, amely tulajdonképpen az elnyomás metarendszerének szívében található mesterséges konstrukció. (Nem azt állítom, hogy a hierarchiák önmagukban problematikusak. Némely hierarchia természetes és szükséges. A probléma akkor merül fel, amikor olyan tényezőket, amelyeket nem lenne szabad hierarchiába rendezni – mint például az erkölcsi érték –, mégis abba rendezünk.) Belharcaink során megtörténhet, hogy mozgalmaink végül sorra felfalják egymást. Az is biztos, hogy a társadalmi igazságosságért küzdő aktivisták belharcai néha olyan nézeteltéréseket tükröznek, amelyek fejlődésben lévő elképzelések és stratégiák eredményei, mint például amikor a színes bőrű feministák síkra szállnak a fősodor feminizmus rasszizmusa ellen, és nagyobb inkluzivitást kérnek. Ettől függetlenül, egy elképzelést megvitatni nem ugyanaz, mint azért versengeni, hogy a mi ügyünk érdemesebb legyen a figyelemre, mint másoké. A társadalmi igazságosságért küzdő aktivisták között ez utóbbi beállítottság az, ami termékeny növekedés helyett tipikusan romboló összecsapásokhoz vezet.

Bár a különböző elnyomási formákat áldozataik különféleképpen tapasztalják meg, az elnyomást lehetővé tevő gondolkodásmód azonos. Ugyanazon beállítottság, amely lehetségessé teszi, hogy a világban támogassuk vagy eltűrjük a népirtást, teremti meg és tartja fenn a háztartási, osztályalapú kizsákmányolás szokását, és tesz képessé arra, hogy igazoljuk érző állati lények gyárakba zárását, hogy a testükből ételt készítsünk. Amint kilépünk az elnyomó gondolkodásmódból, tisztán felismerhetjük, hogy az elnyomó rendszerek nem olyanok, mint a létra fokai, sokkal inkább olyanok, mint a kerék küllői, amelyek közül néhány mintha hajtásokat eresztene, mások pedig keresztezik egymást.

Az erkölcsi érték hierarchiájának mítosza

Ha az elnyomásról hierarchikusan gondolkozunk, az tükrözheti (és megerősítheti) az erkölcsi érték hierarchiájába vetett hitet. Maga ez a mítosz az, amely a gondolkodásmód alapját úgy formálja, hogy az előidézze az elnyomást, az elnyomó mentalitást. Az elnyomó mentalitás olyan gondolkodásmód, amely áthatja az emberek gondolatait és érzéseit, végső soron pedig azt, ahogyan kapcsolódnak.

E mítosz szerint egyes egyének vagy csoportok érdemesebbek másoknál arra, hogy erkölcsileg nagyra becsüljék őket vagy integritással bánjanak velük – vagyis oly módon, hogy az tükrözze az igazságosságnak és az együttérzésnek minden kultúra által elfogadott alapvető erkölcsi értékeit.[8] Ez a hierarchikus nézet az erkölcsi értékről azt jelenti, hogy megtagadjuk bizonyos egyénektől vagy csoportoktól a méltóságot – eredendő értékességüket. (Talán nem véletlen, hogy az Egyesült Nemzetek Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozatának alapfogalma a méltóság, amely megalapozta a nemzetközi társadalmi igazságosság megértését és tiszteletben tartását.)

Az erkölcsi érték hierarchiájába vetett hit az egyik oka annak, hogy nem ismerjük el, ha bizonyos egyének elnyomás áldozatai, még akkor sem, ha valójában azok; ahhoz, hogy valakinek az elnyomásra való kitettségét elismerjék, egy bizonyos erkölcsi státuszt be kell töltenie a társadalomban. A pszichológusok például évtizedeken keresztül észlelték, hogy azok a lányok és asszonyok, akiket szexuális aktusra kényszerített egy ismerősük (a jelenségre manapság szexuális zaklatásként hivatkozunk), később számos kimerültségi tünetet mutatnak. Azonban ahelyett, hogy ezeket a tüneteket egy trauma jeleinek ismerték volna el – egy olyan traumáénak, amelyben az egyént leigázták és kontrollálták –, a pszichológusok személyes neurózison alapuló „hisztériát” diagnosztizáltak náluk.[9] Csak az 1970-es években, amikor a nők szabadságjogi mozgalma a női nem társadalmi (és egyben erkölcsi) státuszát a megfelelő szintre emelte,[10] ismerték el ezeket a tüneteket a poszttraumásstressz-szindróma (PTSD) jellemző tüneteiként, és csak ekkor fogadták el, hogy a szexuális zaklatást átélt lányok és asszonyok áldozatok.

Amikor pszichológiai szempontból tekintünk eredendő értékességünk és az erkölcsi megítélés témájára, tisztán láthatjuk, hogy az erkölcsi érték hierarchiájába vetett hit mélyen diszfunkcionális, és az elnyomás alapvető mozgatórugója. Az elnyomást olyan kapcsolódási mód mozgatja, illetve olyan kapcsolódási módozaton keresztül hat, amely a méltóság megtagadásán és az integritás megsértésén alapul. Tekintet nélkül arra, hogy kicsoda vagy mit tett a másik – legyen akár kollégánk, a család kutyája vagy egy köztörvényes bűnöző –, amikor úgy tekintünk rá, vagy úgy kezeljük, hogy azzal megsértjük a méltóságát, azzal lealacsonyítjuk, és saját alapvető erkölcsi értékeinket sértjük meg. Lélektani, szociális és érzelmi megtapasztalásainkat valójában az határozza meg és határozza újra, ahogyan kapcsolódunk – más emberekkel, állati lényekkel, akikkel megosztjuk ezt a bolygót és saját magunkkal –, ezért közösségi és egyéni szintű méltóságérzetünk sérülései állnak sok lélektani és kapcsolati diszfunkció középpontjában.[11]

Ha a pszichológia szemüvegén keresztül tekintünk az erkölcsi érték hierarchiájába vetett hitre, az abban is segít, hogy belássuk, egy ilyen hit tulajdonképpen pontatlan. Mindannyian örökölt genetikai állományunk jellemzőinek és pillanatról pillanatra szerzett tapasztalatainknak az ötvözete vagyunk. Választásaink és az általunk követett utak mind biológiánk és környezetünk ezen szintézisét tükrözik. Bárkitől elvárni, hogy egy adott pillanatban más legyen, mint aki és amilyen valójában, az olyan, mintha elvárnánk egy záporesővel áztatott fától, hogy ne legyen vizes. Például a gyermekkori bántalmazás áldozatainak egy része később „sikerember” lesz, és megtöri családi rendszere bántalmazási mintáját, míg másoknál ez nem így alakul. Talán az előbbi csoport kevesebb rejtett lelki sérülést hordozott, vagy a családon kívülről kedvező példaképet kapott, vagy hozzáfért olyan információhoz, amelynek birtokában elég mélyen megértette saját traumáját ahhoz, hogy reziliensebb legyen. Számos tényező befolyásolhatta a két csoport tagjainak tapasztalatait oly módon, hogy életpályájuk egyik vagy másik irányba kanyarodott.

Legtöbben elismerjük, hogy olyan tényezők, mint a külső megjelenés, az intelligencia és a pénzügyi helyzet nem lehetne kritérium annak meghatározásában, hogy valaki eredendően értékes-e, vagy rászolgál-e az erkölcsi megbecsülésünkre (még akkor is, ha nem szükségképpen viselkedünk ennek megfelelően). Ettől függetlenül, még el kell fogadnunk, hogy mindenféle besorolási kritérium problémás. Ez persze nem jelenti azt, hogy nem tarthatnánk elszámoltathatónak az embereket tetteikért, társadalmi és személyes szinten egyaránt. Egyszerűen csak annyit jelent, hogy nem hozunk értékítéletet arról, hogy valaki kisebb vagy nagyobb mértékben szolgál-e rá az erkölcsi megbecsülésre. Például ha megtudjuk, hogy egy vállalati vezető rosszul bánik a munkatársaival, és pénzt sikkaszt, lehet, hogy elkerülhetetlenül jogos haragot érzünk, és azt akarjuk, hogy vonják őt felelősségre – rúgják ki az állásából, és indítsanak büntetőeljárást ellene –, de nem tekintjük az illetőt alacsonyabb rendűnek. Vagyis felismerhetjük a problémás viselkedést, és válaszolhatunk rá anélkül, hogy megvetést éreznénk, ugyanis az utóbbi azt jelzi, hogy az erkölcsi felsőbbrendűség szintjére emeltük magunkat. Együttérzőbb és igazságosabb kapcsolatokat és társadalmat hozhatunk létre, ha minden egyes ember méltóságát tiszteletben tartjuk, még akkor is, ha pontosan az ártó attitűdök és magatartásformák megváltoztatásáért munkálkodunk.

Ráadásul a tudósok régóta vitáznak azon, hogy az erkölcsi megbecsülés kiterjesztendő-e az emberi fajon túlra. Egyre több filozófus ismeri fel, hogy a fajizmus – az az ideológia, amely az állatokat az erkölcsi érték hierarchiájába helyezi, az emberrel a csúcsán – tulajdonképpen az emberi felsőbbrendűség-érzés kifejeződése: egy olyan attitűd, amelyről filozófiai szempontból elemeire bontva kiderül, hogy ugyanolyan, mint a felsőbbrendűség más formái, és erkölcsi szempontból védhetetlennek bizonyul.[12] Ezért a könyvemben bemutatott tézis magában hordozza azt a feltevést, hogy a nem emberi lények mint egyének (csakúgy, mint a környezeti rendszerek, amelyekhez tartoznak)[13] eredendő értékkel bírnak, és megérdemlik érdekeik erkölcsi figyelembevételét.

Az elnyomás mint kapcsolati jelenség

Bár többszörös tényezők, például hatalmas gazdasági és más intézményesített erők idézik elő és segítenek fenntartani az elnyomást, van egy kulcstényező, ami csak mostanában kapott jelentős figyelmet, ez pedig a pszichológia.[14] Az elnyomás több szempontból pszichológiai jelenség; az intézményeket, amelyek fenntartják az elnyomást, emberek és emberekért hozták létre, az emberek pedig lelki lények. Ezeket az intézményeket és más elnyomó szerkezeteket (például a normákat és a hagyományokat) nagyrészt valamelyik elnyomó gondolkodásmód mozgatja, és fennmaradásuk is ettől függ.

Pontosabban fogalmazva, az elnyomás nagyban kapcsolati jelenség. Kapcsolati dinamikák – dinamikus kölcsönhatások, amelyeket áthatnak a lelki folyamatok és amelyek egyének és csoportok között léteznek – állnak gyakorlatilag az összes emberi tevékenység mögött. Ahhoz, hogy az elnyomás létezhessen, legalább két entitásnak kapcsolatba kell lépnie egymással: az elnyomónak és az elnyomottnak. Az elnyomás egy kapcsolati diszfunkciót tükröz és erősít tovább, egy kóros folyamatot, ahogyan az egyének és társadalmi csoportok egymáshoz, a világhoz és magukhoz kapcsolódnak. Ha megvizsgáljuk az elnyomás számos megjelenési formáját, azt látjuk, hogy mindegyik egy olyan kapcsolódási módot tükröz, amely belülről rombolja a kapcsolatokat, és gyakran teljesen le is építi azokat – pedig életünk és a világ kapcsolatokra épül. Akár rövidek és jótékonyak, akár hosszú távúak és elmélyültek, akár magunkkal vagy másokkal, két ember vagy kétmillió egyén között állnak fenn, a kapcsolatok mindig jelen vannak: mindannyian minden időpillanatban kapcsolatban vagyunk, mert folyamatosan kapcsolódunk. Valójában a társadalmi rendszerek, amelyeknek részei vagyunk, egyszerűen a személyek közötti dinamikák és kapcsolatok összességei.

Legtöbben felismerjük a kapcsolati diszfunkciót, amikor szembesülünk vele – például házastársak között egy rosszul működő házasságban, szóbeli bántalmazást alkalmazó internetes kommentelőknél vagy háborúskodó vallásos szekták esetén. Amit azonban legtöbbször nem ismerünk fel, az az, hogy ugyanazon diszfunkcionális dinamika alapozza meg az összes problémás kapcsolatot, ideértve azokat is, amelyek a társadalmi élet színpadán játszódnak. A házastárs, aki értéktelennek ítéli és figyelmen kívül hagyja partnere megéléseit és szükségleteit, ugyanolyan típusú diszfunkcióban van, mint a fiatalságkultuszon alapuló kultúra, amely értéktelennek ítéli és figyelmen kívül hagyja idősebb tagjainak megéléseit és szükségleteit.

Legtöbben felismerjük a kapcsolati egészségességet is, amikor látjuk megnyilvánulni személyes kapcsolatokban és társadalmi intézkedésekben. Jellemzően mégsem ismerjük fel, hogy például a házastárs, aki tiszteletben tartja partnerének méltóságát – aki olyan lényként kezeli partnerét, aki eredendően értékes, és ezért megérdemli az együttérzést, a méltányos bánásmódot és biztonságot[15] –, ugyanazt az egészséges kapcsolati dinamikát működteti, mint az a társadalom, amely ösztönzi azokat a szabályokat és gyakorlatokat, amelyek tiszteletben tartják a kiszolgáltatottabb csoportok tagjainak méltóságát, miközben párhuzamosan törekszik ezeknek a csoportoknak hatalommal való felruházására is annak érdekében, hogy alapvetően ne legyenek kiszolgáltatottak.

Annak ellenére, hogy a pszichológia, és ennek kiterjesztéseként a kapcsolatok központi szerepet játszanak az elnyomás kialakulásában, a társadalmi átalakulásért munkálkodók ritkán fordítanak erre annyi figyelmet, mint kellene.[16] A társadalmi változásokról szóló viták jellemzően ideológiák és filozófiai rendszerek körül folynak. Az ideológiai megfontolások jellemzően a tartalomra összpontosítanak – milyen célért és milyen rendszerért kell dolgozni (például demokráciáért vagy megengedő diktatúráért, kapitalizmusért vagy szocializmusért). A filozófiai megfontolások néha szintén a célra összpontosítanak, de a folyamatot vagy az eszközöket is taglalják. Az egyik lényeges filozófiai megfontolás az, hogy az erkölcsileg igazolható végcél igazolja-e az erkölcstelen eszközöket: erkölcsös-e például fegyvert használni egy kevésbé erőszakos társadalmi rend kialakításához – szabad-e használni ugyanazon eszközöket, amelyek az elnyomás kialakításában segítettek, magának az elnyomásnak a megszüntetéséhez? Az ilyen kérdések megválaszolatlanul maradnak, hacsak nem vizsgáljuk meg őket a pszichológia szemüvegén keresztül. Lélektani aspektusok nélkül megközelíteni eszmerendszereket vagy filozófiai rendszereket olyan, mint nyelvtan nélkül alkalmazni a nyelvet: a szavak önmagukban nem elegendőek egy összefüggő és termékeny társalgáshoz.

Ha az elnyomást szeretnénk átalakítani, meg kell értenünk a pszichológiai folyamatokat, a gondolkodásmódot, amely az összes elnyomás mögött húzódik, és ami tönkreteszi az emberiséget, elpusztít milliónyi állati lényt, és romba dönti a bolygónkat. Meg kell értenünk azokat a kapcsolati dinamikákat is, amik ebből a gondolkodásmódból fakadnak. Aph és Syl Ko szerzők rámutatnak, hogy az elnyomás anatómiájának megértése nélkül nem tudunk hatékony felszabadító mozgalmakat működtetni.[17] Az elnyomás átalakításához nem elég egyszerűen eltörölni az elnyomó szabályokat és gyakorlatokat, szükség van gondolkodásunk és végső soron kapcsolódásaink átformálására is. Ehhez az önmagunkkal és másokkal fenntartott kapcsolatainkat átható lélektani folyamatok megértése szükséges, hogy át tudjunk állni a (nagyrészt tudat alatti) diszfunkcionális és nem kapcsolati modellről a tudatos életre, amely egészséges és erőt adó. E könyv legfőbb célja megvizsgálni és elemeire bontani az elnyomó gondolkodásmódot és megjelenési formáit, továbbá megvilágítani ennek alternatíváját. A 7. és 8. fejezetekben konkrét változási stratégiákat mutatunk be.